АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1456/21
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

За участю представників учасників справи:

від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. - адвокат Зауліна О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2021

по справі №916/1456/21

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.06.2021, серед іншого, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено керуючим реструктуризацією Пестерева Павла Вікторовича арбітражного керуючого Коваленко Ірину Анатоліївну.

У липні 2021 Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. звернувся до Господарського суду Одеської області з заявою про визнання грошових вимог до боржника на загальну суму 2388924,53 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.08.2021, серед іншого, відмовлено в задоволенні заяви Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про визнання грошових вимог до боржника у сумі 2388924,53 грн.

В мотивах оскаржуваної ухвали, стосовно заяви Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., суд першої інстанції зазначив, що основна винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

За твердженням суду першої інстанції, Приватним виконавцем Колечко Д.М. у заяві зазначено, що станом на 16.07.2021р. із заробітних плат боржника та з урахуванням часткових списань з арештованих рахунків боржника, стягнуті та перераховані кошти наступним чином: ВП №60943239: заборгованість за виконавчим документом - 9464,96 грн., основна винагорода приватного виконавця - 946,80 грн., 1931,00 грн. - витрати виконавчого провадження; ВП №60943139: заборгованість за виконавчим документом - 3093,12 грн., основна винагорода приватного виконавця - 309,29 грн., витрати виконавчого провадження - 1934,00 грн.

З огляду на наведене та пославшись на висновки викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові №910/11384/20 від 02.06.2021 місцевий господарський суд зазначив, що виконавцем стягнуто основну винагороду на загальну суму 1256,09 грн, тобто право вимоги виконавця на грошову винагороду у сумі 2388924,53 грн не виникло, оскільки фактично рішення в цій частині не виконано, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що заява приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. задоволенню не підлягає.

Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. з апеляційною скаргою в якій просить скасувати пункт 3 ухвали Господарського суду Одеської області від 17.08.2021 року по справі № 916/1456/21, в частині відмови в задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про визнання грошових вимог до боржника у сумі 2388924,53 грн та прийняти рішення, яким визнати грошові вимоги кредитора приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича до боржника ОСОБА_1 , що складаються з залишку нестягнутої суми 66 184,18 доларів США та 34 453,50 гривень постанова №60943239 про стягнення основної винагороди від 02.01.2020, 21 611,65 доларів США постанова №60943139 про стягнення основної винагороди від 02.01.2020, та 4540 грн судових витрат, що загалом становить в гривневому еквіваленті 2 388 924, 53 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала в частині відмови у визнанні грошових вимог приватного виконавця є необґрунтованою та такою, що винесена із порушенням норм матеріального та процесуального права і має бути скасована з підстав викладених нижче.

Так, апелянт вважає, що судом першої інстанції, не взято до уваги та не надано правової оцінки, що відповідно частин 1 та 2 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Як випливає із аналізу частини 3 статті 31 згаданого Закону, основна винагорода приватного виконавця за рішеннями майнового характеру встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з урахуванням частини 3 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», при визначенні правих форм розрахунку основної винагороди приватного виконавця чітко визначається, що така встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню.

Тобто, як вважає апелянт, законодавець, встановлюючи засади розрахунку суми винагороди приватного виконавця, законодавчо фіксує принцип, що така винагорода повинна залежати саме від суми, що підлягає стягненню, чим спростовуються міркування суду щодо виключної пропорційності основної винагороди в залежності від суми, яка фактично стягнута.

Також, на переконання апелянта, в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції не знайшло відображення можливість різного способу реалізації права приватного виконавця на винагороду. Так, посилаючись на приписи п.п. 4, 5 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» скаржник зазначає, що законодавець при реалізації права приватного виконавця на винагороду оперує трьома термінами «сплата винагороди», «виплата винагороди», «стягнення винагороди».

Скаржник вважає, що системний аналіз частин 1,3 та 4 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», у їх взаємному логічному зв`язку, дозволяє прийти до висновку, що поняття «сплата» винагороди приватному виконавцю, є узагальнюючим терміном, який включає в себе дві відмінні його форми, а саме: виплата винагороди та стягнення винагороди. Відмінність форм сплати винагороди залежить від наявності виконавчого провадження в межах якого можуть вчинятися виконавчі дії спрямовані на виконання судового рішення та нерозривно із ним пов`язується. Відтак, апелянт вважає, що регулювання стягнення виконавчого збору та основаної винагороди приватного виконавця є однаковим.

Як вважає апелянт, у разі невиплати (неотримання) приватному виконавцеві винагороди у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, під час здійснення виконавчого провадження, яке з тих чи інших причин невиконано, останній має право на примусове стягнення такої винагороди у сумі, що несплачена під час розподілу стягнутих із боржника коштів. Відтак, на думку апелянта, цілком логічним є висновок, що оплачується винагорода пропорційно до стягнутих сум лише під час їх розподілу у виконавчому провадженні. При цьому, винагорода яка була визначена у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом та не виплачена під час виконавчого провадження уже стягується у порядку встановленому для стягнення виконавчого збору.

Основна винагорода приватного виконавця, як і виконавчий збір, на переконання апелянта, є специфічним аналогом юридичної відповідальності (фінансової санкції), яка застосовується до осіб ігноруючих принцип обов`язковості судових рішень. При цьому, за сутнісним змістом виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця це плата боржника за те, що допустив відкриття виконавчого провадження.

Апелянт вважає, що приватним виконавцем правомірно винесено постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, які не оскаржені в установлені законом строки сторонами, є чинними, грошові вимоги приватного виконавця що виникли на підставах, передбачених законодавством, є грошовими за своєю правовою природою.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/1456/21 за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2021 у справі №916/1456/21 та призначено справу до розгляду на 25.11.2021.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від арбітражного керуючого Коваленка І.А. в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В обґрунтування своїх заперечень арбітражний керуючий посилаючись на приписи чинного законодавства зазначає, що за своїм призначенням основана винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. Підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

За твердженням арбітражного керуючого, у відповідності до наданих апелянтом документів, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем стягнуто на свою корить 10 відсотків від фактично виконаної частини виконавчого документа.

Під час судового засідання від 25.11.2021 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом оскаржується ухвала Господарського суду Одеської області від 17.08.2021 лише в частині відмови у задоволенні заяви Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про визнання грошових вимог до боржника (п.3 резолютивної частини оскаржуваної ухвали), а тому судом апеляційної інстанції в силу приписів ст.269 ГПК України оскаржувана ухвала переглядається лише в цій частині.

Звертаючись до суду першої інстанції за заявою про визнання кредитором Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. зазначив, що На примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження №60943303 до складу якого входять:

1. виконавчий лист по справі № 2-6659/11, виданий Приморським районним судом м. Одеси 13.05.2013 року суддя Нікітіна С.Й, про стягнення з солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Марфін банк" заборгованість за кредитним договором в сумі 661 841,81 доларів США та 354 002,99 гривень, в тому числі: 550 570,50 доларів США заборгованість за наданим Кредитом (основний борг); 111 271,31 доларів США заборгованість по сплаті відсотків; 127 595,24 гривень заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 171 084,84 гривень заборгованість за пенею за несплату процентів; -55 322,91 гривень заборгованість по штрафу;

2. виконавчий лист по справі № 522/2660/17, виданий Приморським районним судом м. Одеси 04.10.2017 року суддя Домусчі Л.В., про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Марфін банк" заборгованість за відсотками за кредитним договором в сумі 216 227,39 доларів США.

02.01.2020 року приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 60943239, ВП №60943139 з примусового виконання вищезазначених виконавчих документів, які надіслані сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 02.01.2020 року за вих. № 14, 20.

В пунктах 3 вищевказаних постанов визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у ВП №60943239 у розмірі 66 184,18 долари США та 35 400,30 гривень, у ВП №60943139 у розмірі 21 622,74 долари США.

В день винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень, приватним виконавцем винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 2 000,00 та 2 000,00 грн., постанова №60943239 про стягнення основної винагороди у сумі 66 184,18 долари США та 35 400,30 гривень, постанова №60943139 про стягнення основної винагороди у сумі 21 622,74 долари США. Копії зазначених постанов були надіслані рекомендованою поштою з повідомленням про вручення боржнику 02.01.2020 року за вих. №22,17.

Приватним виконавцем Колечко Д.М. у заяві зазначено, що станом на 16.07.2021р. із заробітних плат боржника та з урахуванням часткових списань з арештованих рахунків боржника, стягнуті та перераховані кошти наступним чином:

ВП №60943239: заборгованість за виконавчим документом - 9464,96 грн., основна винагорода приватного виконавця - 946,80 грн., 1931,00 грн. - витрати виконавчого провадження;

ВП №60943139: заборгованість за виконавчим документом - 3093,12 грн., основна винагорода приватного виконавця - 309,29 грн., витрати виконавчого провадження - 1934,00 грн.

Як вважає заявник, на приватного виконавця законодавцем покладено повноваження з виконання судових рішень, які підлягають обов`язковому виконанню на всій території України. А тому, на переконання заявника, його грошові вимоги до боржника охоплюються поняттям кредиторських вимог, поряд із вимогами інших державних органів.

Також заявник вважає, що його грошові вимоги до боржника виникли на підставі постанов про стягнення основної винагороди приватного виконавця у виконавчих провадженнях про стягнення з боржника грошових коштів, які не оскаржувались та є чинним.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не погодився із доводами заявника, визнав заявлені вимоги необґрунтованими та відмовив у задоволенні заяви Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про визнання грошових вимог до боржника.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України (ч.1 ст.2Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ).

Згідно з ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства кредитором є юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства також визначено, що грошове зобов`язання це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.

У провадженні справи про неплатоспроможність боржника подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб. (ч.1 ст. 122 КУзПБ ).

В силу положень ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Так, грошові вимоги Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича до боржника складаються з основної винагороди приватного виконавця, що передбачена ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та виникає на підставі постанови про стягнення з боржника основної винагороди, яка приймається приватним виконавцем у виконавчому провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 ст. 42 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (ч. 3 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження").

Питання винагороди приватного виконавця урегульовано ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", зокрема, передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Згідно з ч. 3 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №643 від 08.09.2016, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до ч. 4 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Частиною 5 цієї норми визначено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною 5 зазначеної норми визначено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Як встановлено ч. 7 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Отже, в розумінні наведених вище норм, основана винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. Розмір цієї винагороди встановлюється у постанові про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, яка приймається при відкритті виконавчого провадження, та підлягає сплаті на користь приватного виконавця одночасно із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом на користь стягувача.

Відтак, оскільки наведені норми законодавства пов`язують виплату основної винагороди приватного виконавця одночасно із задоволенням вимог стягувача, то відповідно і право вимоги приватного виконавця виникає у момент фактичного виконання боржником виконавчого документа. Одночасно із виникненням права вимоги приватного виконавця на виплату основної винагороди виникає і грошове зобов`язання у боржника в розумінні ст. 1 КУзПБ.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 910/11384/20 про банкрутство, в якій предметом розгляду були грошові вимоги приватних виконавців до боржника з виплати основної винагороди у виконавчих провадженнях, в яких вимоги стягувача не були виконані.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись з заявою із кредиторськими вимогами до боржника Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. зазначив, що станом на 16.07.2021 із заробітних плат боржника та з урахуванням часткових списань з арештованих рахунків боржника, стягнуті та перераховані кошти наступним чином: ВП №60943239: заборгованість за виконавчим документом - 9464,96 грн., основна винагорода приватного виконавця - 946,80 грн., 1931,00 грн. - витрати виконавчого провадження; ВП №60943139: заборгованість за виконавчим документом - 3093,12 грн., основна винагорода приватного виконавця - 309,29 грн., витрати виконавчого провадження - 1934,00 грн. Доказів здійснення стягнень у вказаних виконавчих провадженнях, що перебували на виконанні приватного виконавця Колечко Д.М. наявні матеріли справи не містять, а заявником не надано.

Отже, заявником не надано, а наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження фактичного виконання боржником виконавчих документів, а тому у боржника не виникли грошові зобов`язання в розумінні ст. 1 КУзПБ щодо виплати основної грошової винагороди приватному виконавцю Колечко Д.М., які заявлені як конкурсні вимоги кредитора.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що застосувавши наведені вище норми чинного законодавства, встановивши, що виконавчі провадження не закінчені у зв`язку з їх виконанням, вимоги стягувача боржником не виконані, суми визначені у виконавчих документах приватними виконавцями не стягнуті, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що у боржника не виникли грошові зобов`язання перед приватним виконавцем Колечко Д.М. в розумінні ст. 1 КУзПБ.

Колегія суддів вважає помилковим твердження апелянта, які зводяться до того, що грошове зобов`язання боржника зі сплати основної винагороди приватному виконавцю виникає з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та визначення розміру основної винагороди у такому виконавчому провадженні, та не пов`язано з фактичним виконанням боржником виконавчих документів, оскільки виходячи з аналізу норм ч. ч. 4, 5 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі.

З приводу посилання представника апелянта у судовому засіданні суду апеляційної інстанції на висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 910/126/20, стосовно того, що грошове зобов`язання боржника зі сплати основної винагороди приватному виконавцю підпадає під ознаки "грошових зобов`язань", визначених згідно з абз.5 ч. 1 ст. 1 КУзПБ, оскільки у справі, що розглядається, та в наведеній скаржниками справі, суди встановили різні фактичні обставини та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування одних і тих самих норм матеріального права.

Зокрема, у відповідності до обставин встановлених у рішенні по справі №910/126/20, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, за результатами підготовчого засідання дійшов висновку, що не стягнута основна винагорода приватного виконавця не є грошовим зобов`язанням у розумінні Кодексу України з процедур банкрутства, а тому провадження у справі в частині вимог приватного виконавця (як одного з ініціюючих кредиторів) підлягає закриттю.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.08.2020 у справі № 910/126/20 не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що грошове зобов`язання боржника зі сплати основної винагороди приватному виконавцю не підпадає під ознаки "грошових зобов`язань", визначених згідно з абзацом 5 частини першої статті 1 КУзПБ та зазначила про неправильне застосування судами положень статті 1 КУзПБ як таких, що не включають до загального поняття "грошових зобов`язань" грошових зобов`язань боржника перед приватним виконавцем зі сплати основної винагороди, визначених постановою приватного виконавця при порушенні виконавчого провадження.

При цьому, згідно правової позиції, викладеній у вказаній постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, аналіз частин 4-7 статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" дозволяє зробити висновок про те, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Однак, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Разом з тим, у справі, яка розглядається, підставою для відмови у визнанні грошових вимог приватного виконавця до боржника стало те, що норми Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" пов`язують виплату основної винагороди приватного виконавця одночасно із задоволенням вимог стягувача, то відповідно і право вимоги приватного виконавця виникає у момент фактичного виконання боржником виконавчого документа, а у зв`язку з тим, що виконавчі провадження не закінчені виконанням, вимоги стягувача боржником не виконані, суми, визначені у виконавчих документах, приватним виконавцем не стягнуті, то у боржника не виникли грошові зобов`язання в розумінні ст. 1 КУзПБ щодо виплати основної грошової винагороди приватного виконавця.

Отже, правова позиція у даній справі не суперечить позиції, викладеній у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 910/126/20.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування 3 резолютивної частини ухвали Господарського суду Одеської області від 17.08.2021 по справі №916/1456/21 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали в цій частині без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Пункт 3 резолютивної частини ухвали Господарського суду Одеської області від 17.08.2021 по справі №916/1456/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.11.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Мишкіна М.А.