ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2182/21

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Ловга В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Олійник О.О. на підставі ордеру;

Від відповідача: не з`явився;

Від третьої особи: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк", про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 ) звернувся до господарського суду із позовною заявою до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі по тексту - ДВС) про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження, зареєстрованої за №6604287 від 09.10.2013р. згідно постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 37275762 від 04.10.2013р.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем було наголошено, що на виконанні ДВС перебував наказ, виданий для примусового виконання судового рішення. На підставі заяви стягувача виконавчий документ був повернутий ДВС згідно ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження" (в попередній редакції), але арешт, накладений в межах виконавчого провадження № 37275762, відповідачем знятий не був. Таким чином, позивач, починаючи з 2013р. не має можливості розпоряджатись належним йому майном, незважаючи на виконання судового рішення, що є порушенням права власності ОСОБА_1 та, відповідно, підставою для зняття арешту з майна.

Ухвалою суду від 23.09.2021р. до участі у дану справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк" (далі по тексту - АТ КБ „Приватбанк").

ДВС не скористалась наданим законом правом на участь свого представника у даному судовому процесі, незважаючи на його належне повідомлення судом про розгляд даної справи. Оскільки відповідачем не було подано до суду відзиву на позовну заяву, справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 178 ГПК України.

АТ КБ „Приватбанк" також не скористалось наданим законом правом на участь свого представника у даному судовому процесі, письмові пояснення на позовну заяву від третьої особи також не надходили.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представника позивача, господарський суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Одеської області від 07.02.2013р. по справі №5017/3734/2012 позовні вимоги АТ КБ „Приватбанк" до ОСОБА_1 було задоволено шляхом присудження до стягнення на користь Банку заборгованості за кредитом у розмірі 11500,58 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6110,63 грн., пені у розмірі 2496,07 грн., заборгованості по комісії у розмірі 931,59 грн., судового збору у розмірі 1609,50 грн.

Слід зазначити, що неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань, прийнятих на себе за умовами кредитного договору №б/н від 03.03.2011р., стало підставою для звернення АТ КБ „Приватбанк" до господарського суду із позовними вимогами у межах справи №5017/3734/2012.

19.02.2013р. господарським судом було видано наказ про примусове виконання рішення суду від 07.02.2013р. по справі №5017/3734/2012.

24.07.2019р. між ОСОБА_1 та АТ КБ „Приватбанк" було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №б/н від 03.03.2011р., згідно умов якої сторони кредитного договору узгодили зменшення заборгованості позивача до 11 800,58 грн. (заборгованість за кредитом), яка мала бути сплачена позивачем у строк до 25.07.2019р., інша заборгованість була прощена Банком. Так, згідно наданої позивачем квитанції від 25.07.2019р. заборгованість у розмірі 11 500,58 грн. була сплачена ОСОБА_1 у повному обсязі.

Листом №760 від 12.01.2021р. ДВС у відповідь на звернення позивача було повідомлено, що згідно бази даних на примусовому виконанні ДВС перебувало виконавче провадження №37275762 щодо примусового виконання наказу від 19.02.2013р. по справі №5017/3734/2012, виданого господарським судом Одеської області. 27.06.2014р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження" (в попередній редакції). При цьому, 09.10.2013р. державним виконавцем була винесена постанова про накладення арешту на все нерухоме майно боржника. Посилаючись на знищення виконавчого провадження, ДВС було повідомлено, що надати більш детальну інформацію по виконавчому провадженні №37275762 не вбачається за можливе.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.02.2021р. по справі №5017/3734/2012, залишеною без змін постановою Південно-західний апеляційний господарський суду від 20.05.2021р., у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невчинення виконавчих дій встановлених Законом України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні №37275762 щодо зняття арешту з майна боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників та реєстру обтяжень; про зобов`язання державного виконавця зняти арешт з майна ОСОБА_1 та виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників та реєстру обтяжень було відмовлено.

З інформаційної довідки за №264135665 від 02.07.2021р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 09.10.2013р. до реєстру було внесено запис про обтяження всього нерухомого майна позивача, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №37275762 від 04.10.2013р., виданою державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Долинським Миколою Миколайовичем.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Предметом заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у межах даної справи є вимоги до ДВС про зняття арешту з майна, який був накладений у межах виконавчого провадження під час примусового виконання судового рішення.

Так, ч. 2 ст. 19, ст. 129-1 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Приписами ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року 1404-VIII (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України "Про виконавче провадження") встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Господарським судом в процесі вирішення даного спору було встановлено, що на виконанні ДВС перебувало виконавче провадження №37275762 щодо примусового виконання наказу від 19.02.2013р. по справі №5017/3734/2012, виданого господарським судом Одеської області на виконання рішення від 07.02.2013р. про стягнення із позивача на користь АТ КБ „Приватбанк" заборгованості за кредитом.

При цьому, 27.06.2014р. державним виконавцем було винесено постанову №37275762 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження" (в попередній редакції).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999р. (з наступними змінами та доповненнями, в редакції чинній на дату винесення постанови №37275762 від 27.06.2014р.) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

В силу вимог ч. 1-2 ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999р. у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Верховним Судом у постанові від 01.11.2021р. по справі № 21/170-08 вказано, що повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на грудень 2011р.) не встановлювало прямого обов`язку для державного виконавця знімати арешт з майна боржника. Однак суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій. Зокрема, арешт майна боржника, право на застосування якого надано державним виконавцям, є заходом, який забезпечує збереження майна боржника з метою реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Суд також зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. ч. 4-5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку, що накладення ДВС арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 мало на меті забезпечити реальне виконання рішення господарського суду Одеської області від 07.02.2013р. по справі №5017/3734/2012.

Проте, як було встановлено, судом після прийняття судом рішення по справі №5017/3734/2012 між ОСОБА_1 та АТ КБ „Приватбанк" було укладено додаткову угоду №1 від 24.07.2019р. до кредитного договору №б/н від 03.03.2011р., згідно умов якої частина боргу була прощена Банком, заборгованість у розмірі 11 800,58 грн. мала бути сплачена позивачем у строк до 25.07.2019р. Згідно наданої позивачем квитанції від 25.07.2019р. заборгованість у розмірі 11 500,58 грн. була погашена ОСОБА_1 у повному обсязі.

З огляду на викладене вище, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, а також приймаючи до уваги ненадходження від АТ КБ „Приватбанк" будь-яких доказів, які можуть свідчити про наявність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №б/н від 03.03.2011р., невиконання зобов`язань за яким стало підставою для звернення Банку до суду із позовом у межах справи №5017/3734/2012, господарський суд доходить висновку, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом відсутні будь-які передбачені законом підстави для обмеження права власності позивача. Наведене має наслідком задоволення заявлених позивачем до ДВС позовних вимог шляхом зняття арешту з майна, яке належить ОСОБА_1 та який був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №37275762 від 04.10.2013р., виданою державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Долинським Миколою Миколайовичем.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку про необхідність задоволення заявлених ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) позовних вимог шляхом зняття арешту з майна, яке належить ОСОБА_1 та який був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №37275762 від 04.10.2013р., виданою державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Долинським Миколою Миколайовичем.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зняти арешт з майна, яке належить ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 / та який був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №37275762 від 04.10.2013р., виданою державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Долинським Миколою Миколайовичем /65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пастера, буд. 58; ідентифікаційний код 41404999/.

3. Стягнути з Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) /65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пастера, буд. 58; ідентифікаційний код 41404999/ на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 2270,00 грн. /дві тисячі двісті сімдесят грн. коп./.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 25 листопада 2021 р.

Суддя С.П. Желєзна