ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2021 року м.Дніпро Справа № 904/4889/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Вечірка І.О., Кузнецова В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 (суддя Мельниченко І.Ф.)

у справі №904/4889/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд", м. Підгородне, Дніпропетровська обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма Промінь", с. Бородаївські Хутори, Верхньодніпровський р-н, Дніпропетровська обл.

про стягнення заборгованості у сумі 159 100,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення 159 100,00 грн., що складають заборгованість за видатковими накладними №№ РН-0004414, РН-0004413 від 30.10.2020.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення господарський суд зазначив, що на підтвердження реальності здійснених господарських операцій за спірними накладними позивачем надано до суду лише податкову накладну та квитанцію про реєстрацію цієї податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, проте, податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі та не може бути єдиним доказом, на підставі якого останній встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

З огляду на відсутність доказів, які б свідчили про укладення між сторонами у будь-який спосіб договору поставки товару та істотні недоліки видаткових та товарно-транспортних накладних, як обов`язкових первинних документів на підтвердження поставки товару суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту поставки відповідачу товару на загальну суму 159 100,00 грн. за видатковими накладними № РН-0004414 та № РН-0004413 від 30.10.2020.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши з ТОВ "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма Промінь" 159 100,00 грн. боргу за поставлені нафтопродукти.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт посилається на неповне дослідження судом обставин у даній справі, оскільки не прийнято до уваги доводи позивача про неможливість надати певні документи на підтвердження своїх вимог, у зв`язку з чим останнім і заявлялося клопотання про витребування доказів. Суд відмовив позивачу в клопотанні про витребування у відповідача договору, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, довіреності на отримання товару, а також декларацій з податку на додану вартість за жовтень, листопад та грудень 2020 року, Додатки №5 до Декларації з ПДВ, форма якої затверджена Наказом Мінфіну від 28.01.2016 №21, які містять розшифрування в розрізі контрагентів задекларованих операцій з постачання та придбання товару, що оподатковується ПДВ. Позивач зазначає, що документи, що опосередковують господарську операцію були підписані позивачем та надані відповідачу разом із товаром, проте один екземпляр договору відповідач не повернув позивачеві. Судом не було взято до уваги вказані обставини, не витребувано документи на підтвердження здійснення поставки, що призвело до прийняття неправосудного рішення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №904/4889/21 визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Вечірко І.О., Кузнецова В.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.08.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 у справі №м904/4889/21 залишено без руху та надано скаржнику у строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази надіслання копії апеляційної скарги учасникам справи.

На виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 26.08.2021 у справі №904/4889/21 апелянтом до матеріалів справи надано докази надіслання копії апеляційної скарги учасникам справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 у справі №904/4889/21 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апелянтом подано клопотання про витребування доказів, згідно якого останній просить витребувати у відповідача належним чином завірені копії декларацій з податку на додану вартість за жовтень, листопад та грудень 2020 року, Додатку №5 до Декларації з ПДВ, форма якої затверджена Наказом Мінфіну від 28.01.2016 №21, а також оригінали цих декларацій та додатків №5 до них для огляду в судовому засіданні.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.10.2021 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" про витребування доказів у справі №904/4889/21 відмовлено, оскільки апелянтом не надано доказів вжиття всіх заходів для отримання витребуваних документів та доказів неможливості отримати такі докази самостійно, зокрема, шляхом звернення до контролюючих податкових органів із відповідним адвокатським запитом про надання інформації, як не надано і належних доказів звернення до відповідача, оскільки адвокатський запит надсилався на адресу, яка не співпадає з адресою відповідача.

16.11.2021 апелянтом вчергове подано клопотання про витребування доказів, згідно якого просить витребувати у відповідача належним чином завірені копії декларацій з податку на додану вартість за жовтень, листопад та грудень 2020 року, Додатку №5 до Декларації з ПДВ, форма якої затверджена Наказом Мінфіну від 28.01.2016 №21, а також оригінали цих декларацій та додатків №5 до них для огляду в судовому засіданні. До поданого клопотання апелянтом надано відповідь Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про неможливість надати інформацію щодо ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» та відповідь АТ «Укрпошта», щодо отримання відповідачем поштової кореспонденції №171 від 02.04.2021.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначає позивач, згідно видаткової накладної №РН-0004414 від 30.10.2020 ним було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» бензин автомобільний Shebel-А-92 Євро-У5 на суму 19 100,00 грн. та згідно видаткової накладної №РН-0004413 від 30.10.2020 дизельне паливо ДП-3-Євро5-В0 на суму 140 000,00 грн.

На підтвердження здійснення поставки позивачем надано товарно-транспортні накладні №000004203, №000004202 від 30.10.2020 та податкову накладну №164 від 30.10.2020.

Відповідачем не сплачено суму вартості товару на загальну суму 159 100,00 грн.

Позивач 10.03.2021 звернувся до відповідача з вимогою про оплату поставленого товару та просив перерахувати 159 100,00 грн. протягом семи календарних днів з дати отримання вимоги.

Відповідачем вимогу залишено без відповіді та не сплачено суму вартості отриманого товару у розмірі 159 100,00 грн., що і стало причиною виникнення спору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог господарський суд з огляду на відсутність доказів, які б свідчили про укладення між сторонами у будь-який спосіб договору поставки товару, істотні недоліки видаткових та товарно-транспортних накладних, як обов`язкових первинних документів на підтвердження поставки товару дійшов висновку про недоведеність позивачем факту поставки відповідачу товару на загальну суму 159 100,00 грн. за видатковими накладними № РН-0004414 та № РН-0004413 від 30.10.2020.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, вважає його правильним та обґрунтованим з огляду на наступне.

Звертаючись з позовною заявою позивач зазначає, що між ТОВ «Нафто-Трейд» та ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Промінь» було у спрощений спосіб укладено договір на поставку нафтопродуктів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Зі змісту ст. 207 ЦК України слідує, що правочин в простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів зв`язку.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 662, 692 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (стаття 664 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем не сплачено заявлену до стягнення суму, оскільки останній заперечує факт поставки товару та зазначає, що видаткові накладні не можуть підтверджувати здійснення господарської операції, оскільки підписані невідомою особою, без зазначення її посади, прізвища та ініціалів, як не надано доказів наявності повноваження у такої особи на отримання товару, що виключає підтвердження отримання такого товару ТОВ «ВСП Агрофірма «Промінь».

Відповідно до статей 1 та 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію; підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документ, які можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: - назву документа (форми); - дату складання; - назву підприємства, від імені якого складено документ; - зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; - посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції; неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (далі - Положення), господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення.

Пункт 2.4. Положення міститься аналогічні нормам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вимоги до оформлення первинних документів, та визначає, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників. У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання (п. п. 2.15, 2.16 Положення).

Тобто вказаним підтверджується те, що накладна, як належний доказ здійснення господарської операції - передачі товару, може братися судом до уваги лише в тому випадку, коли вона містить всі необхідні реквізити (обов`язкові), а посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис уповноваженої особи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції на первинних документах є обов`язковим реквізитом, який надає документу чинності, створює відповідні права і обов`язки особам, які його підписали, підтверджують реальність господарської операції.

Разом з тим надані в матеріали справи видаткові накладні не містять посади і прізвища особи покупця, яка підписала таку накладні, що унеможливлює ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, як не міститься і печатки підприємства, що свідчило б про прийняття підприємством поставленого товару.

Верховний Суд у постанові від 04.06.2019р. у справі №915/905/16 зазначив, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18).

Позивачем в обґрунтування позовних вимог посилається на податкову накладну складену ТОВ «Нафто-Трейд» №164 від 30.10.2020, яка була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Разом з тим колегія зазначає, що податкова накладна, надана позивачем, була складена платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою лише для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України) та не є документом, який підтверджує факт отримання відповідачем товару та наявності у нього заборгованості перед позивачем. Фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові накладні, які підтверджують лише порядок оподаткування цієї операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції та наявність правовідносин між сторонами. При цьому відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 як доказ, податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару та його прийняття.

Окрім того на підтвердження факту здійснення господарської операції (поставки відповідачу товару) позивач надав до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних №000004203, №000004202 від 30.10.2020, проте товарно-транспортна накладна може бути доказом переміщення товару, та не є документом, який підтверджує отримання покупцем товару.

Позивачем не доведено суду факту отримання відповідачем товару за видатковими накладними №РН-0004414 від 30.10.2020, №РН-0004413 від 30.10.2020 на загальну суму 159 100,00 грн., як не надано і доказів укладення договору на поставку нафтопродуктів у спрощений спосіб, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази погодження сторонами умов договору шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також вчинення будь-яких дій відповідачем на виконання такого договору, що свідчило б про його визнання.

Щодо клопотання про витребування доказів від 16.11.2021 та поданих позивачем листів ГУ ДПС у Дніпропетровській області та АТ «Укрпошта колегія зазначає наступне.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема: подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

При цьому, учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України).

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч. 2 ст. 164 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частин першої, третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі № 906/612/17, від 22.08.2018 у справі № 910/19776/17, від 05.12.2018 у справі № 910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відповідно до правового висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19).

Звертаючись вчергове з клопотанням про витребування доказів, позивач додає до такого клопотання документи, які були отримані останнім після відмови ухвалою апеляційного суду в задоволенні клопотання про витребуванням доказів та в якій було зазначено які саме дії не було вчинено позивачем для отримання таких документів самостійно та які позивач повинен був вчинити до звернення з позовною заявою до суду.

Позивач на стадії підготовки позовної заяви визначає підстави звернення з заявою, формує позовні вимоги, виходячи з обсягів наявних доказів і у разі їх недостатності, останній повинен вчинити всі необхідні дії для отримання їх самостійно, а у разі неможливості їх отримати долучити докази звернення про витребування до позовної заяви.

Проте позивачем не дотримано вищевказаних приписів та не надано доказів вчинення всієї повноти дій для витребування документів самостійно.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність та винятковість цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із нормами Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність.

Докази, які апелянт додав до клопотання про витребування доказів від 16.11.2021, по суті, є новими доказами, разом з тим, позивач не зазначив виключних обставин та не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.

Процесуальне законодавство допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак є неприйнятною ситуація, коли суд першої інстанції відмовив у позові, а заявник апеляційної скарги просить долучити до апеляційної скарги нові докази лише з підстав його необізнаності щодо необхідності подання усіх наявних в нього доказів чи його суб`єктивної позиції щодо недоречності їх подання.

Колегією суддів враховано, що прийняття судом до розгляду несвоєчасно поданих доказів без поважних на те причин, а лише через неналежну підготовку сторони щодо судового розгляду справи, порушує імперативні норми Господарського процесуального кодексу України та унеможливлює дотримання принципу рівності учасників справи і неупередженості суду.

Відповідно до частини восьмої статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, позивач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам (аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 904/3582/18 та від 04.04.2019 у справі № 918/329/18).

З урахуванням викладеного суд апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про витребування доказів.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Враховуючи встановлені вище обставини, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, вважає їх необґрунтованими, з огляду на що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення господарського суду у даній справі відсутні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 у справі №904/4889/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2020 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 у справі №904/4889/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафто-Трейд" .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя І.О.Вечірко

Суддя В.О.Кузнецов