ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2021 р. Справа №909/360/21

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді МАТУЩАКА О.

суддів БОНК Т.

ЯКІМЕЦЬ Г.

за участю секретаря судового засідання ГУЛИК Н.

за участю представників:

від позивача - адвокат Ружицький В.М.;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Волошина Миколи Степановича б/н від 21.08.2021

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.07.2021, повне рішення - 26.07.20211 (суддя Стефанів Т.В.)

у справі №909/360/21

за позовом Фізичної особи - підприємця Логучека Юліана Ернестовича

до відповідача Фізичної особи - підприємця Волошина Миколи Степановича

про стягнення заборгованості в сумі 34 018, 33 грн та звільнення нежитлових приміщень

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

До Господарського суду Івано-Франківської області звернувся ФОП Логучек Ю.Е. з позовом до ФОП Волошина М.С. про стягнення заборгованості в сумі 34 018, 33 грн, з яких: 22 240, 00 грн борг по орендній платі, 1083, 04 грн - пеня, 198, 59 грн - 3% річних та 10 496, 70 грн - неустойка, а також звільнення та повернення (передачу) нежитлових приміщень загальною площею 48 м.кв., в тому числі торговий зал площею 29, 1 м.кв., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати за оренду приміщення, за порушення строків оплати яких відповідачу нараховано пеню та 3 % річних. Оскільки договір припинив свою дію, проте майно, що передавалось в оренду відповідачем не повернуто, просив стягнути неустойку за порушення строків повернення майна, а також зобов`язати відповідача звільнити та повернути спірні нежитлові приміщення.

Рішенням суду від 14.07.2021 позовні вимоги задоволено частково; з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість в сумі 33 958,07 грн., з яких: 22 240,00 грн борг по орендній платі, 10 496,70 грн неустойки, 1 022,78 грн - пеня, 198,59 грн - 3% річних та 4 535,91 грн. судового збору, 9 982,00 грн витрат на правову допомогу; зобов`язано ФОП Волошина М.С. звільнити нежитлові приміщення загальною площею 48 м кв. та повернути (передати) ФОП Логучеку Ю. Е. вказані нежитлові приміщення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт несплати орендної плати за визначені місяці, а тому обґрунтованими є позовні вимоги про її стягнення, а також стягнення пені та 3% річних. Оскільки судом встановлено, що договір оренди припинив дію 08.04.2021, проте відповідачем не повернуто спірне приміщення, то наявні правові підстави для стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, а також зобов`язання відповідача звільнити та повернути спірне приміщення.

В частині стягнення пені в сумі 60, 26 грн відмовлено з підстав неправильності її розрахунку.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

ФОП Волошиним М.С. подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на такі обставини:

- спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки договір укладено Логучеком Ю.Е., як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем;

- квитанції про сплату коштів, які долучено позивачем, не свідчать про факт їх перерахування саме за оренду приміщення за договором оренди нежитлового приміщення №3 від 02.01.2020;

- Логучек Ю. Е. не мав права укладати договір оренди приміщення, оскільки володів лише часткою майна, яке було передано в оренду - 53/100;

- неможливо встановити день початку дії договору оренди нежитлового приміщення, оскільки в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі спірного майна;

- Кабінетом Міністрів України, під час дії карантинних обмежень, орендарі були звільненні від сплати орендної плати у період з березня 2020 року по середину червня 2020 року та із середини березня 2021 року по квітень 2021 року.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Покликається на те, що договір укладено позивачем як фізичною особою-підприємцем, такий скріплено печатками двох фізичних осіб-підприємців та спрямований на отримання прибутку. Підтвердженням зазначеного, зокрема, є й те, що згідно інформації із Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у позивача зареєстрований такий вид діяльності, як здача майна в оренду (КВЕД 68.20). В матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі майна тому, що в день підписання договору та передачі майна, два примірники акту було передано відповідачу, однак зобов`язання щодо повернення його одного примірника позивачу не виконав. Разом з цим, про факт укладення даного договору та початок його дії саме 02.01.2020 свідчить й визнання цього відповідачем у листі від 07.11.2020. Договір є чинним, а тому усі зобов`язання за ним підлягають виконанню.

В судове засідання з`явився представник позивача, заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити. Водночас просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідач в судове засідання не з`явився, проте подав клопотання про розгляд справи без його участі. Доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інших клопотань та заяв, в порядку ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, сторонами заявлено не було.

Фактичні обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 - 47/100 та Логучеку Ю. Е. - 53/100 (інформаційна довідка № 206757195 від 14.04.2020).

02.01.2020 між фізичною особою Логучеком Ю. Е. (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Волошиним М. С. (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 3.

Договір підписаний Логучеком Ю. Е. та Волошиним М. С., при цьому скріплений печатками фізичних осіб-підприємців Логучека Ю. Е. та Волошина М. С .

Як зазначено у п. 1.1, 1.2 договору з метою більш раціонального використання існуючих торговельних площ в центральній частині селища, прийнято рішення про оренду, шляхом надання орендарю права відкриття в приміщенні орендаря - кав`ярні по торгівлі кавою та кондитерськими виробами. Адреса кав`ярні: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.1 договору орендодавець зобов`язався надати орендарю в оренду приміщення загальною площею 48 м.кв. за вказаною адресою, що належить орендодавцю, терміном на 1 рік, з правом вільного користування всіма службовими приміщеннями загальною площею 48 м.кв., в тому числі залом - 29,1 м.кв.

Пунктом 2.2 договору сторони передбачили, що до обов`язків орендодавця входить не втручатися в господарську діяльність підприємця, його кредитно-фінансову і комерційну діяльність.

Згідно з п. 4.1 договору орендар зобов`язався щомісячно здійснювати обов`язкові розрахунки за оренду та надані орендодавцем послуги, обумовлені у п. 3 даного договору в сумі 2 400, 00 грн без ПДВ.

Як встановлено судом першої інстанції, в період дії договору відповідач частково сплачував кошти в якості оренди, зокрема, за липень - грудень 2020 року, про що свідчать дублікати квитанцій від 08.07.2020 на суму 2412, 06 грн, від 21.08.2020 на суму 2412, 06 грн, від 25.09.2020 на суму 2412, 06 грн, від 26.10.2020 на суму 2412 , 06 грн, від 20.11.2020 на суму 2412, 06 грн, від 22.12.2020 на суму 1800, 00 грн та від 22.12.2020 на суму 600, 00 грн, з призначенням платежу - орендна плата ФОП Волошин М. С.

Станом на 08.04.2021, несплаченим залишився борг в сумі 22 240, 00 грн за січень-червень 2020 року та січень-березень, частина квітня 2021 року.

У п. 5.2 договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної сплати орендної плати орендар зобов`язаний сплачувати за весь час затримки орендної плати, в межах 120% облікової ставки НБУ, згідно вимог чинного законодавства України.

З урахуванням наведеного пункту договору позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 1 083, 04 грн, за період прострочення з 01.02.2020 до 21.04.2021.

За порушення виконання грошового зобов`язання, на підставі ст. 625 ЦК України, відповідачу нараховано 3 % річних, що становить 198, 59 грн, за період прострочення з 01.02.2020 до 21.04.2021.

Матеріалами справи підтверджується, що в жовтні 2020 року позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення змінивши ціну договору - збільшивши її місячний розмір до 9 600, 00 грн.

Відповідач направив на адресу позивача лист від 07.11.2020 про неприйнятність пропозиції змінити умови договору в частині збільшення розміру орендної плати за договором № 15 від 02.01.2020 та констатував факт автоматичної пролонгації договору до 02.01.2022.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що кожна сторона має право порушити питання про дострокове розірвання договору попереджуючи в письмовій формі сторону, не менше як за один календарний місяць.

02.04.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією-повідомленням, в якій повідомив про відмову від договору, у зв`язку з тим, що орендарем не вносилась орендна плата впродовж трьох місяців підряд. У претензії просив погасити борг та повернути орендовані приміщення. Вказана претензія-повідомлення отримана відповідачем 08.04.2021, про що свідчить інформація із офіційного сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення.

09.04.2021 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією-повідомленням, в якій просив повернути орендовані приміщення, сплати борг по оренді та неустойку за користування річчю за час прострочення, сплатити штрафні санкції у вигляді пені та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань щодо сплати орендної плати. Претензія-повідомлення отримана відповідачем 14.04.2021, що підтверджується інформацією із офіційного сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення.

Однак відповідач кошти не оплатив, приміщення не повернув.

Враховуючи той факт, що 08.04.2021 договір припинив свою дію, а відповідач не повернув орендовані приміщення, позивач, в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України нарахував відповідачу 10 496, 70 грн неустойки за період з 09.04.2021 до 14.06.2021.

Оскільки відповідачем орендна плата, пеня, 3 % річних та неустойка за прострочення майна не сплачені, а орендоване майно не повернуто, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Оцінка суду.

Щодо підсудності цієї справи господарському суду.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у цій справі договірні відносини між сторонами виникли під час здійснення ними підприємницької діяльності, а укладення договору було спрямоване на отримання доходу від здійснення такої діяльності. Договір засвідчений печатками обох сторін, як фізичних осіб-підприємців. В подальших листах Логучека Ю.Е. зазначалося, що він діє як фізична особа-підприємець. Тому відсутність у договорі вказівки на статус Логучека Ю. Е., як на підприємця, однак проставлення печатки ФОП, свідчить про укладення цього договору саме як фізичною особою-підприємцем.

Враховуючи зазначене, позивачем обґрунтовано визначено належність даного спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача як ФОП не припинилися.

Щодо позовної вимоги про стягнення орендної плати, пені та 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 214 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Апелянтом не доведено недійсність правочину в силу закону, а також відповідач не надав доказів перебування в суді іншого спору щодо визнання вказаного договору недійсним. Разом з тим, виконання договору обома сторонами, а також лист відповідача від 07.11.2020 лише підтверджує факт його визнання апелянтом. Тому зобов`язання, що виникли між сторонами за договором оренди №3 від 02.01.2020 є обов`язковими до виконання.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим покликання апелянта на відсутність в матеріалах справи акту приймання-передачі орендованого майна.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що відсутність в матеріалах справи вказаного акту пояснюється відповідачем тим, що в день підписання договору та передачі майна, два примірники акту було передано відповідачу, однак зобов`язання щодо повернення його одного примірника позивачу не виконав.

Беручи до уваги стандарт доказування «вірогідність доказів», відсутність можливості позивача надати акт приймання-передачі майна у зв`язку з його неповерненням відповідачем, факт укладення даного договору та початок його дії саме 02.01.2020 підтверджується і листом відповідача від 07.11.2020, в якому останній, враховуючи термін дії договору 1 рік констатував пролонгацію вказаного договору до 02.01.2021.

Враховуючи зазначене, доводи апелянта щодо неукладеності вказаного договору оренди та недійсності його положень, а також відсутність права позивача на укладення договору та передачі в оренду майна (100 %), володіючи при цьому лише певною часткою майна, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Так, між сторонами у справі виникли договірні відносини щодо оренди майна.

Частиною 1 ст. 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, 4 орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладаючи договір оренди нежитлового приміщення № 3 від 02.01.2020 сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов.

Як було зазначено вище, згідно умов договору орендар взяв на себе зобов`язання щомісячно здійснювати обов`язкові розрахунки за оренду та надані орендодавцем послуги, обумовлені у п. 3 даного договору в сумі 2 400, 00 грн без ПДВ.

Проте відповідач обов`язку щодо повної та своєчасної сплати орендної плати не виконав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на дату припинення дії договору (08.04.2021) борг відповідача по орендних платежах становив 22 240, 00 грн за період: січень-червень 2020 року та січень-частина квітня 2021 року.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звертався до відповідача з претензіями-повідомленнями про сплату боргу, однак такі були залишені без належного реагування останнім.

Покликання апелянта на те, що наявні в матеріалах справи квитанції про сплату оренди за період липень - грудень 2020 року не підтверджують того, що такі оплати здійснювалися саме представником відповідача, а не самим позивачем, та такі стосуються договору оренди нежитлового приміщення № 3 від 02.01.2020, оскільки у графі призначення платежу не вказано дату та номер договору, на виконання якого здійснювалися платежі, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

З долучених квитанцій вбачається, що у графі призначення платежу вказано, що кошти перераховано, як орендну плату ФОП Волошин М. С., при цьому апелянтом не доведено, що між сторонами існували інші орендні відносини, з урахуванням яких могли здійснюватись відповідні оплати.

Враховуючи те, що апелянтом не доведено факту недійсності договору та не надано доказів здійснення орендних платежів за усі місяці дії договору, апеляційний господарський вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення основного боргу за оренду нежитлового приміщення.

При цьому суд відхиляє доводи апелянта щодо звільнення орендарів від сплати орендної плати під час дії карантинних обмежень без покликання на конкретні нормативно-правові акти, враховуючи таке.

Постанова Кабінету Міністрів України від 15.07. 2020 № 611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» регулює питання звільнення певних категорій орендарів майна державної власності, в той час, як об`єктом оренди у цій справі є майно, яке належить ФОП Логучеку Ю.Е. на праві приватної власності.

Щодо положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 суд зазначає таке.

Вказаним Законом внесено зміни до Перехідних положень ЦК України, п. 14 яких визначено, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

Апелянтом не надано доказів того, що він звертався до наймодавця із вимогою про зменшення розміру орендної плати, а також доказів того, що в період карантинних обмежень господарська діяльність ним не здійснювалася. Відтак не доведено наявності правових підстав для звільнення від сплати орендної плати.

Умовами договору, зокрема п. 5.2, передбачено право орендодавця на нарахування пені за прострочення терміну сплати орендної плати у розмірі 120 % облікової ставки НБУ, за весь час затримки орендної плати.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції обрахунок пені за період з 01.02.2020 до 21.04.2021, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його правильність та обґрунтованість.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення 3 % річних, що становить 198, 59 грн за період прострочення з 01.02.2020 до 21.04.2021.

Щодо вимоги про повернення майна та стягнення неустойки.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до умов договору оренди кожна сторона має право порушити питання про дострокове розірвання договору попереджуючи в письмовій формі сторону, не менше як за один календарний місяць.

Наймач - відповідач не здійснював орендні платежі впродовж трьох місяців підряд, як наслідок, позивач звернувся до нього з повідомленням про відмову від договору найму, яке останній отримав 08.04.2021. Наведене підтверджують матеріали справи.

З урахуванням цього, доведеним є факт припинення договору оренди нежитлового приміщення № 3 від 02.01.2020 08.04.2021.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 2 ст. 785 ЦК України).

Враховуючи те, що після розірвання договору оренди спірне майно відповідачем не повернуто, вимога позивача про повернення майна є обґрунтованою, відповідно такою, що підлягає задоволенню.

Частиною 2 ст. 785 ЦК України встановлено, що у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відтак обґрунтованим є розрахунок судом першої інстанції суми неустойки у розмірі 10 496, 70 грн за період з 09.04.2021 до 14.06.2021.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд звертає увагу, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20).

Оцінюючи надані позивачем докази: дійсний договір оренди, квитанції про часткову сплату орендної плати, докази належного повідомлення про припинення дії договору, проти тверджень апелянта, не підтверджених жодними доказами, а які ґрунтуються лише на припущеннях, дають підстави дійти висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.02.2009 у справі "Олюджіч проти Хорватії" зазначив, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України", від 07.10.2010 у справі "Богатова проти України").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України"). Проте це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно ст. 13, 76, 77, 79, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, а тому оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. 129, 269-270, 275-276, 281-284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Волошина Миколи Степановича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.07.2021 у справі №909/360/21 - без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий (суддя-доповідач) О. МАТУЩАК

Судді Т. БОНК

Г. ЯКІМЕЦЬ