ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2021 р. Справа№ 910/1087/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Салій І.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 09.11.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Банк Інвестицій та Заощаджень"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 08.07.2021 (повний текст складено - 14.07.2021)

у справі №910/1087/21 (суддя - Полякова К.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Банк Інвестицій та Заощаджень"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче

підприємство "Краматорський завод енергетичного

машинобудування",

2) ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова електрична компанія"

про стягнення 451 885, 06 грн

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Банк інвестицій та Заощаджень» (надалі - позивач, АТ «Банк інвестицій та заощаджень», скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Краматорський завод енергетичного машинобудування» (надалі - відповідач-1, ТОВ «НВП «Краматорський завод енергетичного машинобудування» та ОСОБА_1 (надалі - відповідач-2, ОСОБА_1 ) про солідарне стягнення за Договором про надання банківської гарантії від 10.03.2020 №4352/20-ГФ (надалі - Договір банківської гарантії) 399 000, 00 грн гарантійної суми, 29 698,03 грн пені, 15 761,00 грн інфляційних втрат та 7 426, 03 грн трьох процентів річних.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем-1 зобов`язань за Договором банківської гарантії та неналежним виконанням відповідачем-2 зобов`язань за Договором поруки №4352/20-ГФ-П від 10.03.2020 (надалі - Договір поруки) щодо відшкодування гаранту гарантійної суми коштів.

Місцевим господарським судом при розгляді справи №910/1087/21 залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова електрична компанія» (надалі - третя особа, ТОВ «Торгова електрична компанія»).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2021 у справі №910/1087/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд мотивував своє рішення тим, що за умовами банківської гарантії від 09.04.2020 №4352/20-ГФ гарантією забезпечуються зобов`язання відповідача-1 саме з оплати останнім вартості електричної енергії, купленої у третьої особи, внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії згідно із Законом України «Про ринок електричної енергії» і Правилами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП) №307 від 14.03.2018 (за винятком зобов`язань зі сплати неустойки (пені, штрафу) та/або збитків), у той час як вимога третьої особи стосувалася оплати вартості електричної енергії, тому правові підстави для стягнення з відповідачів 1, 2 витрат по гарантії відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач (АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень») звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2021 у справі №910/1087/21 та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 16 945, 71 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про відсутність у матеріалах справи доказів того, що виставлений третьою особою рахунок №9 від 08.04.2020 стосується саме оплати вартості електричної енергії, купленої відповідачем-1 внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії.

Так, скаржник наголошує на тому, що гарантійний випадок настає у зв`язку із невиконанням принципалом зобов`язань за Договором про постачання електричної енергії споживачу №157/2019-Е від 05.04.2019 (надалі - Договір №157/2019-Е від 05.04.2019), при цьому немає різниці які умови вказаного договору порушено (розрахункові чи фактичні порушення поставки електричної енергії), оскільки позивач, як гарант, зобов`язується безумовно та безвідклично сплатити третій особі, як бенефіціару, грошові кошти за першою вимогою останнього.

На думку скаржника, єдиною підставою для сплати гарантійної суми є отримання вимоги беніфеціара, яка відповідає умовам гарантії. Відтак, перевіривши вимогу на відповідність умовам гарантії та відсутність передбачених ст. 565 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підстав для відмови у задоволенні вимоги, позивачем було сплачено на користь третьої особи гарантійну суму, яка в свою чергу підлягає відшкодуванню з відповідачів у порядку зворотної вимоги.

Окрім того, у апеляційній скарзі скаржник із посиланням на положення ст. 569 ЦК України зазначає, що позовні вимоги у даній справі стосуються стягнення вже сплачених коштів за банківською гарантією, а не встановлення факту настання чи ненастання гарантійного випадку. Таким чином, сплативши на користь позивача 1 000, 00 грн та 100 000, 00 грн у рахунок погашення заборгованості зі сплати гарантійної суми, відповідач-1 підтвердив настання гарантійного випадку.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2021 апеляційну скаргу АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.08.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/1087/21 за апеляційною скаргою АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2021 у справі №910/1087/21 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.09.2021.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач-1 своїм правом, визначеним ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду не подав.

В свою чергу, відповідач-2 подав до Північного апеляційного господарського суду пояснення на апеляційну скаргу позивача, у яких просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Так, відповідач-2 акцентує увагу на тому, що зобов`язання, яке виникає при постачанні електричної енергії та зобов`язання, яке виникає при здійсненні врегулювання небалансів електричної енергії, є абсолютно різними за своєю правовою природою. Таким чином, оскільки банківською гарантією №4352/20-ГФ від 09.04.2020 забезпечуються зобов`язання відповідача-1 перед третьою особою щодо оплати відповідачем-1 вартості електричної енергії, купленої у третьої особи внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії, вимога третьої особи до позивача щодо оплати спожитої електричної енергії є такою, що не відповідає умовам вказаної гарантії, та не підлягала виконанню позивачем.

Щодо підтвердження відповідачем-1 настання гарантійного випадку відповідач-2 у своїх поясненнях на апеляційну скаргу із посиланням на ч. 2 ст. 555 ЦК України зазначає, що визнання боргу ТОВ «НВП «Краматорський завод енергетичного машинобудування» жодним чином не впливає на зобов`язання ОСОБА_1 та можливість останнього висунути заперечення проти вимог позивача.

Водночас, про відсутність обов`язку відповідача-2 відшкодувати позивачу гарантійну суму коштів свідчить факт неотримання ОСОБА_1 вимоги про відшкодування фактично сплаченої гарантійної суми, а тому відповідно до п. 2.2. Договору поруки у позивача відсутні підстави вимагати стягнення із відповідача-2 спірної суми коштів.

Разом з тим, 15.09.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшла заява про відшкодування витрат у суді апеляційної інстанції, у якій останній просить стягнути на його користь з позивача витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

20.09.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення на заяву про відшкодування судових витрат, у якій останній просить відмовити у задоволенні вказаної заяви з підстав ненадання позивачем належних та допустимих доказів понесення судових витрат.

29.10.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли додаткові пояснення по справі, у якій остання зазначає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду - скасуванню.

У судове засідання 02.11.2021 з`явились представники позивача, відповідача-2 та третьої особи, які надали колегії суддів пояснення по суті спору.

Так, представники позивача (скаржника) та третьої особи у судовому засіданні 02.11.2021 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили її задовольнити. Представник відповідача-2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні.

У судовому засіданні 02.11.2021 у відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) оголошено протокольно перерву до 09.11.2021.

У судове засідання 09.11.2021 з`явилися представники позивача, відповідача-2.

Відповідач-1, третя особа у судове засідання 09.11.2021 повноважних представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, будь-яких заяв/клопотань до суду апеляційної інстанції не подавали.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представників третіх осіб не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача-1, третьої особи.

У судовому засіданні 09.11.2021 представники позивача, відповідача-2 підтримали раніше висловлену позицію з приводу апеляційної скарги.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 09.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача-2 та третьої особи, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 10.03.2020 між позивачем, як гарантом, та відповідачем-1, як принципалом, укладено Договір про надання банківської гарантії № 4352/20-ГФ (надалі - Договір гарантії), за умовами якого гарант надає за заявою принципала банківську гарантію забезпечення виконання Договору від 05.04.2019 № 157/2019-Е, що укладений між третьою особою (бенефіціар) та відповідачем-1. Гарантія видається гарантом у вигляді банківської гарантії забезпечення виконання договору на суму 500 000, 00 грн.

Згідно з умовами п. 3.4.1 Договору гарантії принципал зобов`язується протягом двох банківських днів з моменту сплати гарантом грошових коштів по гарантії, на вимогу беніфеціара, та отримання від гаранта відповідної вимоги, відшкодувати гаранту в повному обсязі всі витрати, (включаючи, але не обмежуючись наступним): а) суми, фактично сплачені гарантом бенефіціару в порядку та у випадках передбачених гарантією; б) збитки, включаючи реальні збитки, упущену вигоду та збитки від інфляційних процесів; в) судові витрати, понесені гарантом за гарантією.

09.04.2020 позивачем видано банківську гарантію № 4352/20-ГФ за грошовими зобов`язаннями принципала перед бенефіціаром, що виникають за Договором від 05.04.2019 № 157/2019-Е з оплати принципалом вартості електричної енергії, купленої у бенефіціара, внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії згідно з Законом і Правилами (за винятком зобов`язань зі сплати неустойки (пені, штрафу) та/або збитків). Розмір зобов`язань принципала зазначається бенефіціаром у рахунку, який надається ним принципалу для оплати.

За умовами гарантії гарант зобов`язався у разі порушення зобов`язань принципала сплатити бенефіціару кошти в межах суми гарантії, відповідно до умов гарантії та за першою вимогою без подання ним будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов (гарантія є безумовною).

Гарантією передбачено, що вимога подається бенефіціаром гаранту, у випадку порушення зобов`язань принципала, з вимогою сплатити кошти за гарантією та має бути складена бенефіціаром: в паперовому вигляді, що скріплений підписом керівника бенефіціара, відомості про якого зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, зразок якого (підпису) був наданий гаранту для цілей обслуговування поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, що відкритий гарантом бенефіціару, або підписом(-ами) особи(-іб), уповноваженої(-их) на підписання вимоги, щодо якої(-их) у гаранта наявні нотаріально засвідчені копії документів, які підтверджують повноваження зазначеної(-их) особи(-іб) підписувати вимогу, і засвідчений(-і) нотаріально зразок(и) її(їх) підпису(-ів), та/або в електронному вигляді, що засвідчений кваліфікованим електронним підписом керівника бенефіціара, відомості про якого зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або кваліфікованим(-и) електронним(-и) підписом(-ами) особи(-іб), уповноваженої(-их) на підписання вимоги, щодо якої(-их) у гаранта наявні нотаріально засвідчені копії документів, які підтверджують повноваження зазначеної(-их) особи(-іб) підписувати вимогу. Вимога має містить номер цієї гарантії та дату складання вимоги, суму зобов`язань принципала, що вимагається бенефіціаром до сплати за цією гарантією, реквізити поточного рахунку зі спеціальним режимом використання бенефіціара, на який гарантом має бути здійснена сплата за цією гарантією, та твердження, що принципал своєчасно не виконав зобов`язання принципала, із зазначенням суті порушення зобов`язань принципала та розміру таких порушених зобов`язань принципала, з посиланням на номер та дату рахунку, який містить розмір таких зобов`язань принципала, що був наданий бенефіціаром принципалу для оплати. Вимога може бути доставлена особисто, кур`єром, поштою, надіслана засобами системи дистанційного обслуговування «Корпоративний Клієнт-банк» (за наявності), використання якої здійснюється на підставі договору, укладеного між гарантом та бенефіціаром.

21.04.2020 позивачем від третьої особи отримано лист вимогу №АДМ/4717 про здійснення платежу за банківською гарантією від 09.04.2020 № 4352/20-ГФ про сплату гарантійної суми в розмірі 500 000, 00 грн, у зв`язку з настанням гарантійного випадку, а саме не здійсненням відповідачем-1 оплати вартості електричної енергії купленої у бенефіціара згідно умов Договору від 05.04.2020 №157/20-Е.

Станом на 21.04.2020 заборгованість принципала за спожиту електроенергію складає 912 357, 35 грн. Відтак, третя особа просила позивача, як гаранта за зобов`язаннями відповідача-1, протягом двох банківських днів з дня отримання цієї вимоги перерахувати грошові кошти в розмірі 500 000, 00 грн.

23.04.2020 позивач направив відповідачу-1 повідомлення-вимогу №03-9/02/2921 про сплату гарантійної суми, що згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 454 отримано останнім 21.05.2020.

24.04.2020 позивач на виконання умов банківської гарантії від 09.04.2020 №4352/20-ГФ та вимоги від 21.04.2020 № АДМ/4717 сплатив на користь бенефіціара гарантійну суму в розмірі 500 000, 00 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 24.04.2020 по 24.04.2020.

15.05.2020 позивач направив на адресу відповідача-1 повторну вимогу про відшкодування фактично сплаченої гарантійної суми по банківській гарантії №4352/20-ГФ від 09.04.2020, отриману 05.06.2020 відповідачем-1 (відправлення №153).

Поряд із цим, 10.03.2020 між позивачем, як гарантом, та відповідачем-2, як поручителем, укладено Договір поруки №4352/20-ГФ-П (надалі - Договір поруки), відповідно до п. 1.1. якого поручитель поручився перед гарантом за належне виконання принципалом взятих на себе зобов`язань, що витікають з Договору гарантії, укладеного між гарантом та принципалом, а саме: протягом 2 (двох) банківських днів з моменту сплати гарантом грошових коштів за банківською гарантією №4352/20-ГВ забезпечення виконання зобов`язань на вимогу бенефіціара (або на виконання рішення суду), та отримання від гаранта відповідної вимоги, відшкодувати гаранту в повному обсязі всі витрати (включаючи але не обмежуючись наступними), суми, фактично сплачені гарантом бенефіціару в порядку та у випадках, передбачених гарантією, в межах загальної суми відповідальності гаранта за гарантією, що складає 500 000,00 грн, збитки, включаючи реальні збитки, упущену вигоду та збитки від інфляційних процесів; судові витрати, понесені гарантом за гарантією.

30.11.2020 позивач направив на адресу відповідача-2 вимогу про відшкодування фактично сплаченої гарантійної суми по банківській гарантії №4352/20-ГФ від 09.04.2020 на виконання Договору гарантії та Договору поруки, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною №830.

11.06.2020 відповідачем-1 сплачено на користь позивача 1 000, 00 грн та 30.06.2020 - 100 000, 00 грн у рахунок погашення заборгованості зі сплати гарантійної суми.

Враховуючи те, що відповідачем-1 на користь позивача сплачено гарантійну суму не у повному обсязі, в результаті чого сума заборгованості у розмірі 399 000, 00 грн залишається не сплаченою, позивач звернувся до місцевого господарського суду із даним позовом.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У даній справі спір виник з приводу невиконання відповідачем-1 зобов`язань за банківською гарантією №4352/20-ГФ від 09.04.2020.

Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 560 ЦК України встановлено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

Згідно із ст. 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 563 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Відповідно до ч. 2 ст. 564 ЦК України гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (ч. 1 ст. 565 ЦК України).

Враховуючи приписи ст.ст. 560, 563, 565 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі касаційного господарського суду від 18.10.2018 у справі №910/21641/17, від 20.06.2018 у справі №904/9536/17, від 02.03.2018 у справі №910/8297/17 та від 14.11.2019 у справі №910/20326/17.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній валюті та іноземній валютах, затверджених постановою Правління Національного банку України №639 від 15.12.2004, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за №41/10321 (надалі - Положення).

Відповідно до пп. 9 п. 3 Положення гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно пп. 8 п. 3 Положення гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Базові відносини, відповідно до пп. 2 п. 3 Положення це відносини між принципалом та бенефіціаром, які виникають на підставі договору, інших правочинів, тендерної документації, законодавчих актів щодо зобов`язань принципала на користь бенефіціара, виконання яких забезпечує гарантія.

Згідно з п. 36 Положення банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення.

За пунктом 37 Положення банк-гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією, в предмет доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі касаційного господарського суду від 27.11.2019 у справі №910/20306/17.

Так, з матеріалів справи вбачається, що банківською гарантією №4352/20-ГФ від 09.04.2020 забезпечено виконання зобов`язань ТОВ «НВП «Краматорський завод енергетичного машинобудування» з оплати вартості електричної енергії внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії перед ТОВ «Торгова електрична компанія», що виникають за Договором від 05.04.2019 №157/2019-Е.

Згідно з пунктами 6, 14 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, у тому числі такі види договорів: про врегулювання небалансів; про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 договір про постачання електричної енергії споживачу - домовленість двох сторін (електропостачальник і споживач), що є документом певної форми, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником за вільними цінами.

Відповідно до Правил ринку, затвердженими Постановою НКРЕКП №307 від 14.03.2018, договір про врегулювання небалансів електричної енергії - договір, відповідно до якого суб`єкт господарювання набуває статусу учасника ринку та здійснюється врегулювання небалансів електричної енергії.

Пунктом 46 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що небаланс електричної енергії - це розрахована відповідно до правил ринку для кожного розрахункового періоду різниця між фактичними обсягами відпуску або споживання, імпорту, експорту електричної енергії сторони, відповідальної за баланс, та обсягами купленої і проданої електричної енергії, зареєстрованими відповідно до правил ринку.

Із наведеного слідує, що питання врегулювання небалансу електричної енергії, зокрема, ціни небалансу, здійснюється за укладеним відповідним договором про врегулювання небалансів електричної енергії.

При цьому, за умовами банківської гарантії від 09.04.2020 №4352/20-ГФ гарантією забезпечуються зобов`язання відповідача-1 саме з оплати останнім вартості електричної енергії, купленої у третьої особи, внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії згідно з Законом України «Про ринок електричної енергії» і Правилами НКРЕКП № 307 від 14.03.2018 (за винятком зобов`язань зі сплати неустойки (пені, штрафу) та/або збитків).

Натомість, як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, у листі-вимозі від 21.04.2020 №АДМ/4717 третя особа (бенефіціар) зауважила нездійснення відповідачем-1 оплати вартості електричної енергії, купленої у бенефіціара згідно умов Договору від 05.04.2019 №157/2019-Е.

Матеріали справи не містять доказів того, що рахунок від 08.04.2020 №9 виставлений третьою особою саме щодо оплати вартості електричної енергії, купленої відповідачем-1 внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії.

Таким чином, оскільки банківською гарантією забезпечено саме зобов`язання відповідача-1 з оплати вартості електричної енергії, купленої у третьої особи, внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії, у той час як вимога третьої особи стосувалася оплати вартості електричної енергії, місцевий господарський суд правомірного дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів витрат по гарантії.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2021 у справі №910/1087/21 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та Заощаджень» - без задоволення.

В той же час, відповідачем-2 під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у якій відповідач-2 просить стягнути на користь останнього з позивача судові витрати у розмірі 10 000, 00 грн.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи заяви Сімахіна І.В. про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Так, у відповідності до вищевикладених правових норм, відповідачем-2 15.09.2021 подано заяву про відшкодування судових витрат у суді апеляційної інстанції, у якій заявлено до стягнення з позивача на користь відповідача-2 10 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Скориставшись своїм правом, позивач подав до Північного апеляційного господарського суду заперечення на заяву про відшкодування судових витрат відповідача-2, у яких просив відмовити у задоволенні зазначеної заяви, з огляду на таке.

Так, позивач вказує на те, що наданий відповідачем-2 до заяви про відшкодування судових витрат меморіальний ордер №@2PL980654 від 14.09.2021 не підписаний уповноваженою особою та не містить печатки. Окрім того, у Додатковій угоді №2 від 30.08.2021 до Договору про надання правової допомоги від 24.05.2021 не вказано часу, витраченого адвокатом на виконання робіт (надання послуг), чим порушено п. 2 ч. 4 ст. 126 ГПК України.

Разом з тим, позивач посилається на неспівмірність заявленої відповідачем-2 до стягнення суми витрат на правничу допомогу зі складністю даної справи.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Апеляційний господарський суд зазначає, що відповідач-2 подав до Північного апеляційного господарського суду відповідно до вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України докази розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті.

На підтвердження витрат, які підлягають сплаті за надання професійної правничої допомоги адвокатом Большаковим Д.В. відповідачу-2 під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, останнім до заяви про відшкодування судових витрат додано наступні документи:

- копію Додаткової угоди № 2 від 30.08.2021 до Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги № 1 від 24.05.2021 (надалі - Додаткова угода);

- копію рахунку № 2 від 30.08.2021;

- копію меморіального ордеру №@2PL980654 від 14.09.2021 на суму 10 000, 00 грн.

Так, згідно п. 1 Додаткової угоди колегією суддів встановлено, що Адвокатське об`єднання «Гравітас» (надалі - АО «Гравітас») надає професійну правничу допомогу клієнту (Сімахіну І.В.), пов`язану з представленням інтересів у Північному апеляційному господарському суді у справі №910/1087/21 щодо оскарження АТ «Банк інвестицій та заощаджень» рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2021.

Так, у п. 2 Додаткової угоди сторони погодили, що сума виконаних юридичних робіт та надання юридичних послуг (професійної правничої допомоги), визначених у п. 1 Додаткової угоди становить фіксовану суму 10 000,00 грн, у тому числі:

- за послуги, вказані у п.п. 1.1. п. 1 Додаткової угоди (збір документів та доказів, необхідних для подання пояснень на апеляційну скаргу) - 1000,00 грн;

- за послуги, вказані у п.п. 1.2. п. 1 Додаткової угоди (вивчення та аналіз зібраних документів та доказів, необхідних для підготовки пояснень на апеляційну скаргу) - 2000,00 грн;

- за послуги, вказані у п.п. 1.3. п. 1 Додаткової угоди (підготовка пояснень на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції на основі зібраних та проаналізованих документів, доказів та інформації) - 5000,00 грн;

- за послуги, вказані у п.п. 1.4. п. 1 Додаткової угоди (виготовлення та належне оформлення додатків до пояснень на апеляційну скаргу) - 1000,00 грн;

- за послуги, вказані у п.п. 1.5. п. 1 Додаткової угоди (участь у судових засіданнях у суді апеляційної інстанції) - 1 000, 00 грн.

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди клієнт здійснює 100% попередню оплату в розмірі, вказаному у п. 2 цієї Додаткової угоди протягом 20 робочих днів з моменту її підписання на підставі рахунку, наданого АО «Гравітас».

Так, на виконання умов Додаткової угоди АО «Гравітас» виставлено Сімахіну І.В. рахунок № 2 від 30.08.2021 на суму 10 000, 00 грн. Вказану суму сплачено відповідачем-2 на користь АО «Гравітас» згідно меморіального ордеру № @2PL980654 від 14.09.2021.

Розглянувши заперечення позивача на заяву відповідача-2 про відшкодування судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість, з огляду на наступне.

За приписами ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №910/4515/18.

Судом враховано те, що за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993).

Також, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 ГПК України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення від 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, фактично посилання позивача на те, що понесені відповідачем-2 витрати на професійну правничу правову допомогу не відповідають критеріям співмірності із складністю справи, по суті є лише висловлюваннями та припущеннями.

Правову позицію щодо обов`язку сторони довести належними доказами обставини неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, які заявлено до розподілу, а не лише заявити про такі обставини, викладено у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі №922/376/20.

У додатковій постанові від 19.07.2021 у справі №910/16803/19 Верховний Суд зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pactaта принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 ГПК України.

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Так, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 126 ГПК України відповідачем-2 належним чином підтверджено розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу.

Доводи позивача, викладені ним у запереченнях на заяву про відшкодування судових витрат, з огляду на вищевикладене не приймаються судом апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши правовий статус адвоката Большакова Д.В. та документи на підтвердження повноважень останнього з представництва інтересів Сімахіна І.В. у Північному апеляційному господарському суді, оцінивши достатність доказів, наданих відповідачем-2 на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу при розгляді апеляційної скарги у справі №910/1087/21, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 ГПК України, витрати відповідача-2 на правову допомогу у розмірі 10 000, 00 грн покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 255, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Інвестицій та Заощаджень" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2021 у справі №910/1087/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2021 у справі №910/1087/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством "Банк Інвестицій та Заощаджень".

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Банк Інвестицій та Заощаджень" (04119, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка, будинок 83-Д; ідентифікаційний код 33695095) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.

5. Матеріали справи №910/1087/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 29.11.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова