РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.11.2021Справа № 910/5991/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/5991/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроальянс-Інвест" (Україна, 03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, буд. 56, оф. 313; ідентифікаційний код: 35823356)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Міра" (Україна, 03061, м. Київ, вул. Шепелєва Миколи, буд. 6; ідентифікаційний код: 43452599)

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фізичної особи-підприємця Корнієнка Юрія Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

про стягнення 186 297,03 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Бутиріна І.І., довіреність від 19.05.2021;

від відповідача: не з`явились;

від відповідача: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроальянс-Інвест" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Міра" (далі - відповідач) про стягнення 186 297,03 грн, з яких 170 430,00 грн збитків, 11 930,10 грн штрафу та 3 936,93 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки, що укладений сторонами у спрощений спосіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5991/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.05.2021.

12.05.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та зазначає, що, на виконання взятих на себе зобов`язань за укладеним з позивачем договором у спрощений спосіб, ним було оформлено з перевізником (ФОП Корнієнком Ю.М.) договір-заявку на разове перевезення товару та поставлено позивачу обумовлений сторонами товар загальною вартістю 170 430,00 грн, про що свідчить підпис уповноваженого довіреністю № 1 від 13.01.2021 директора позивача у видатковій накладній № 3 від 15.01.2021. Крім того, відповідач посилається на недотримання позивачем заходів досудового врегулювання спору, оскільки зміст направленої позивачем на його адресу претензії є надуманим, з огляду на отримання товару позивачем. У відзиві на позовну заяву відповідач також просить суд закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

У підготовче засідання 19.05.2021 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання сторони були повідомлені належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 було залучено Фізичну особу-підприємця Корнієнка Юрія Миколайовича до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, підготовче засідання відкладено до 16.06.2021.

У підготовче засідання 16.06.2021 представники учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 16.06.2021 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 07.07.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/5991/21 призначено на 07.07.2021.

У підготовче засідання 07.07.2021 з`явилась представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 07.07.2021 представником позивача було подано клопотання з додатками, на виконання вимог ухвали суду від 19.05.2021.

У підготовчому засіданні 07.07.2021 судом було оголошено перерву до 28.07.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача та третю особу було повідомлено про те, що підготовче судове засідання у справі № 910/5991/21 призначено на 28.07.2021.

27.07.2021 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

У підготовче засідання 28.07.2021 представники учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась, проте 23.07.2021 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 28.07.2021 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з його необґрунтованістю, відповідь на відзив залишено без розгляду, з огляду на пропуск позивачем процесуального строку на її подання, та оголошено перерву до 01.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/5991/21 призначено на 01.09.2021.

У підготовче засідання 01.09.2021 з`явилась представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 було витребувано у відповідача оригінал видаткової накладної № 3 від 15.01.2021, викликано у підготовче засідання директора ТОВ "Євроальянс-Інвест" Волинця О.А. для відбирання експериментальних зразків підпису та почерку, явку Волинця О.А. у підготовче засідання визнано обов`язковою та оголошено перерву до 22.09.2021.

21.09.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, за змістом яких він зазначає, що оригіналу видаткової накладної № 3 від 15.01.2021 не існує, оскільки сторони оформляли первинні документи у спрощений спосіб, доказом чого є переписка у мобільному додатку VIBER, проте, за доводами відповідача, вказана накладна відповідає нормам законодавства та є підставою для виникнення у позивача обов`язку щодо оплати поставленого ним товару. З посиланням на положення Цивільного кодексу України відповідач зазначає, що він вважається таким, що виконав взяті на себе зобов`язання з моменту передачі товару перевізнику - третій особі.

У підготовче засідання 22.09.2021 представники учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені.

У підготовчому засіданні 22.09.2021 судом було оголошено перерву до 13.10.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/5991/21 призначено на 13.10.2021.

У підготовче засідання 13.10.2021 з`явились представник та директор позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені.

У підготовчому засіданні 13.10.2021 судом було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи, поданого разом з позовною заявою, враховуючи, що відповідно до вимог законодавства для проведення судової почеркознавчої експертизи надаються оригінали документів, натомість оригіналу видаткової накладної № 3 від 15.01.2021 відповідачем суду не надано та, як зазначає відповідач, оригіналу вказаної накладної не існує.

З огляду на ненадання відповідачем оригіналу видаткової накладної № 3 від 15.01.2021, що унеможливлює призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, суд дійшов висновку про недоцільність відбирання експериментальних зразків підпису та почерку директора позивача Волинця О.А.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.11.2021.

01.11.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на пояснення відповідача.

У судове засідання 10.11.2021 з`явилась представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

Представник позивача надала суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

У судовому засіданні 10.11.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроальянс-Інвест" (далі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВК Міра" (далі - відповідач, постачальник) була досягнута усна домовленість, за якою позивач зобов`язався оплатити товар, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався передати позивачу обумовлений сторонами товар.

За твердженнями позивача, ним було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 170 430,00 грн в якості передоплати товару, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 785 від 13.01.2021.

Натомість, як зазначає позивач, відповідач, у порушення досягнутої сторонами домовленості, взяті на себе зобов`язання не виконав, оплачений позивачем товар вартістю 170 430,00 грн не поставив.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач звернувся до відповідача з претензією № 1 без дати щодо поставки товару протягом 7 днів з дня отримання претензії, у відповіді № 28-01/21 від 28.01.2021 на яку відповідач повідомив позивача, що на підставі рахунку на оплату № 34 від 13.01.2021, позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 170 430,00 грн та 15.01.2021 відбулась поставка замовленого позивачем товару, про що свідчать Договір-заявка № 1396/14.01.2021 на разове перевезення вантажу та Акт № 11 від 15.01.2021. При цьому, за твердженнями відповідача, на підставі Довіреності № 1 від 13.01.2021 представник позивача оглянув товар та прийняв його без зауважень щодо кількості та якості, про що свідчить підписана обома сторонами видаткова накладна № 3 від 15.01.2021.

У свою чергу, як зазначає позивач, оплачений ним товар відповідачем не поставлено, видаткова накладна № 3 від 15.01.2021 не підписувалась ані директором позивача, ані будь-якою іншою уповноваженою особою позивача.

З огляду на те, що зобов`язання з поставки оплаченого позивачем товару не виконано, суму попередньої оплати вартості товару відповідачем не повернуто, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 170 430,00 грн збитків, 11 930,10 грн штрафу та 3 936,93 грн інфляційних втрат.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно зі статтею 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, згідно зі статтею 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частинами 1, 2 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У свою чергу, відповідно до статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

За приписами статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи зазначене, суд встановив, що сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт перерахування позивачем в якості передоплати товару на рахунок відповідача грошових коштів у сумі 170 430,00 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи належним чином засвідченою копією платіжного доручення № 785 від 13.01.2021, з призначенням платежу: за труби зг. рах. № 34 від 13.01.2021 у сумі 142 025,00 грн, ПДВ - 20 % 28 405,00 грн, що не заперечується відповідачем.

Спір у цій справі виник внаслідок того, що, за доводами позивача, відповідачем не було поставлено оплачений ним товар, а також не підписувалась видаткова накладна № 3 від 15.01.2021 будь-якою уповноваженою особою позивача, натомість, відповідач стверджує, що ним було виконано зобов`язання з поставки товару та передано замовлений та оплачений позивачем товар перевізнику - третій особі.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними посилання відповідача на необхідність закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Приписами статті 664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до статті першої Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Отже, документом, який підтверджує як виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, так і виникнення у позивача зобов`язання з його оплати, є видаткова накладна, яка є первинним бухгалтерським документом та засвідчує факт здійснення сторонами господарської операції.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 та в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 927/986/17.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Посилання відповідача на виконання зобов`язання з поставки товару, з огляду на передачу товару перевізнику - третій особі, на підставі Договору-заявки на разове перевезення вантажу № 1396 від 14.01.2021 та Акту № 11 від 15.01.2021 здачі-прийняття робіт (наданих послуг), судом відхиляються як безпідставні, оскільки сторонами було укладено усний договір поставки товару і матеріали справи не містять доказів того, що сторонами було погоджено, що зобов`язання з поставки товару вважається виконаним з моменту передачі товару перевізнику.

За доводами позивача, відповідачем не було здійснено поставку обумовленого сторонами та оплаченого ним товару, так як у видатковій накладній № 3 від 15.01.2021 відсутня печатка і підпис уповноваженої особи позивача, а підпис, що міститься у вказаній видатковій накладній виконано не директором позивача Волинець О.А., а іншою особою, у зв`язку з чим позивачем заявлено клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Натомість, як зазначає відповідач у відзиві, товар було отримано позивачем, про що свідчить підпис директора позивача - Волинця О.А. у видатковій накладній № 3 від 15.01.2021.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем було надано копію видаткової накладної № 3 від 15.01.2021, в графі "отримав(ла)" якої міститься відтворення підпису особи, який, як зазначає позивач, не належить директору ТОВ "Євроальянс-Інвест" - Волинцю О.А., будь-яка інформація у графі "від постачальника" відсутня, тоді як у доданій відповідачем до відзиву копії вказаної накладної міститься відтиск печатки відповідача та підпис директора відповідача - Кірєєвої Н.В., тобто у матеріалах справи наявні дві копії одного і того самого документу, які містять різні обов`язкові реквізити.

Як було вказано вище, ухвалою суду від 01.09.2021 витребувано у відповідача оригінал видаткової накладної № 3 від 15.01.2021.

З огляду на предмет та підстави заявленого позову, суд звертав увагу сторін, що для встановлення факту виконання підпису у видатковій накладній №3 від 15.01.2021 директором позивача - Волинцем О.А. або іншою особою необхідні спеціальні знання, проте, судова експертиза не була призначена у зв`язку з ненаданням відповідачем оригіналу вказаної видаткової накладної.

Доводи відповідача стосовно того, що оригіналу вказаної накладної не існує, оскільки всі документи оформлялись сторонами у спрощений спосіб також є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, як у відповіді на претензію позивача, так і у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на ту обставину, що директор позивача поставив підпис у видатковій накладній № 3 від 15.01.2021.

Посилання відповідача на ведення сторонами електронної переписки за допомогою мобільного додатку VIBER, в процесі якої було складено вказану видаткову накладну, копію якої було надано суду, також є безпідставними, оскільки вказана переписка не спроможна довести ті обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, а надана ним копія видаткової накладної не може вважатись електронним доказом, який засвідчує факт здійснення сторонами господарської операції, як помилково вважає відповідач.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що вказана видаткова накладна була складена в електронній формі з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг (з накладенням електронних цифрових підписів сторін), як це передбачено частиною другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що надана відповідачем копія видаткової накладної № 3 від 15.01.2021 не відповідає приписам статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно з ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи ту обставину, що у суду наявні сумніви щодо відповідності наданої відповідачем копії видаткової накладної № 3 від 15.01.2021 її оригіналу, з огляду на ненадання відповідачем оригіналу вказаної накладної, суд не бере до уваги вказану накладну як доказ на підтвердження здійснення поставки товару відповідачем та його прийняття позивачем.

Відтак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження здійснення відповідачем поставки позивачу товару загальною вартістю 170 430,00 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, посилаючись на нездійснення відповідачем поставки оплаченого на умовах передоплати товару, просить суд стягнути з відповідача збитки в розмірі 170 430,00 грн.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Суд звертає увагу, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

При цьому, якщо сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

Виходячи з предмету та підстав заявленого позову, суд вважає, що в даному випадку має місце факт неналежного виконання відповідачем, як постачальником за укладеним з позивачем договором у спрощений спосіб, зобов`язання з поставки товару, а не факт завдання збитків позивачу, відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, припис частини другої статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 8 лютого 2019 у справі № 909/524/18.

Як встановлено судом, у претензії № 1 без дати позивач вимагав у відповідача поставити товар протягом 7-ми днів з дня отримання вказаної претензії, проте, поставку обумовленого сторонами товару відповідачем не було здійснено.

Суд звертає увагу, що положення ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, як і будь-які інші правові норми, що регулюють спірні правовідносини, не передбачають обов`язку покупця додатково погоджувати строк повернення суми попередньої оплати за товар, натомість саме недотримання строку поставки товару є підставою виникнення у покупця права вимагати у постачальника передання товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, чинне законодавство не передбачає обов`язку покупця звертатися з претензією до постачальника щодо повернення суми попередньої оплати до моменту звернення до суду з позовом про захист своїх прав.

Згідно зі статтею 19 Господарського процесуального кодексу України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

З огляду на вищенаведене, доводи відповідача щодо недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору є безпідставними, оскільки відповідно до норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, претензійний порядок вирішення спору не є обов`язковим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, оскільки невиконання відповідачем зобов`язання з поставки товару підтверджується матеріалами справи, доказів повернення суми попередньої оплати відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 170 430,00 грн визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір. За змістом наведених вище положень законодавства розмір штрафу за порушення зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування штрафу, або містить умову про те, що штраф нараховується відповідно до чинного законодавства, штраф може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови його сплати визначено певним законодавчим актом.

Позивачем не надано суду доказів того, що сторонами було вчинено у письмовій формі правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання відповідача з поставки товару у вигляді неустойки (штрафу).

З наданих суду доказів також не вбачається, що у відповідача, як постачальника за договором, що укладений у спрощений спосіб, існує обов`язок щодо сплати штрафу за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару.

Посилання позивача на положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України є безпідставними, оскільки зі змісту вказаної норми вбачається, що штрафні санкції застосовуються за порушення строків виконання господарського зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

З огляду на викладене, оскільки сторонами не визначено розміру штрафу за порушення виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, а статтею 231 Господарського кодексу України не встановлено конкретного розміру (відсотку) належного до сплати штрафу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна неустойка за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 11 930,10 грн не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 та від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат за заявлений позивачем період та встановлено, що розрахований позивачем розмір інфляційних втрат не перевищує розміру, розрахованого судом, відтак, виходячи із заявлених позовних вимог, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в розмірі 3 936,93 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 170 430,00 грн заборгованості та 3 936,93 грн інфляційних втрат.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 615,50 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта витрат позивача зі сплати судового збору, у зв`язку з необхідністю часткової відмови у задоволенні позову - на позивача.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Міра" (Україна, 03061, м. Київ, вул. Шепелєва Миколи, буд. 6; ідентифікаційний код: 43452599) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроальянс-Інвест" (Україна, 03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, буд. 56, оф. 313; ідентифікаційний код: 35823356) заборгованість в розмірі 170 430 (сто сімдесят тисяч чотириста тридцять) грн 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 936 (три тисячі дев`ятсот тридцять шість) грн 93 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 615 (дві тисячі шістсот п`ятнадцять) грн 50 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 178,95 грн покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроальянс-Інвест".

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 22.11.2021

Суддя О.В. Нечай