ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2021 р. Справа№ 910/2457/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Загрунній Л.І.

за участю представників зазначених в протоколі від 15.11.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 р.

у справі №910/2457/20 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдонінвест

Трейдінг"

до Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/2457/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдонінвест Трейдінг" до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2020, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2020, позов задоволено повністю, стягнуто з ПАТ "Центренерго" на користь ТОВ "Укрдонінвест Трейдінг" грошові кошти у розмірі 13 658 181,03 грн., з яких: 11 531 205,12 грн. сума основного боргу; 1 020 416,04 грн. вартість доставки вугілля; 789 423,42 грн. сума пені; 153 965,38 грн. 3% річних; 163 171,07 грн. інфляційних втрат; 204 872,72 грн. судового збору.

Постановою Верховного Суду від 04.02.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2020 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 прийнято до свого провадження справу №910/2457/20.

19.03.2021 представником позивача до канцелярії Господарського суду м. Києва подано заяву про збільшення суми позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 11 531 205,12 грн., вартість доставки вугілля у розмірі 1 020 416,04 грн., пеню у розмірі 923 345,09 грн., 3% річних у розмірі 585 971,57 грн. та інфляційні у розмірі 1 104 542,67 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 у справі №910/2457/20 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдонінвест Трейдінг" задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на користь Товариства обмеженою відповідальністю "Укрдонінвест Трейдінг" заборгованість у розмірі 11 531 205 (одинадцять мільйонів п`ятсот тридцять одна тисяча двісті п`ять) грн. 12 коп., вартість доставки вугілля у розмірі 1 020 416 (один мільйон двадцять тисяч чотириста шістнадцять) грн. 04 коп., пеню у розмірі 789 423 (сімсот вісімдесят дев`ять тисяч чотириста двадцять три) грн. 42 коп., 3% річних у розмірі 585 971 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн. 57 коп., інфляційні у розмірі 1 104 542 (один мільйон сто чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн. 67 коп. та судовий збір у розмірі 225 473 (двісті двадцять п`ять тисяч чотириста сімдесят три) грн. 38 коп. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо поставки вугілля , однак відповідач не виконав п.7.7 та 7.6 договору - не оплатив поставлене вугілля в установлений строк, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 11 531 205,12 грн. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не виконано свого обов`язку щодо оплати відшкодування вартості за його перевезення у розмірі 1 020 416,04 грн. У зв`язку з неналежним виконанням умов договору поставки вугілля, позивачем нараховано пеню за прострочення відповідачем оплати, 3% річних та інфляційні втрати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати в повному обсязі рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 у справі №910/2457/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення у справі комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи, також судом не враховано висновків Верховного Суду щодо призначення товарознавчих експертиз викладених у постановах № 910/10458/19 від 09.09.2020 та № 910/12527/19 від 03.12.2020р.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2021 року, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Євсіков О.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 у справі №910/2457/20 - залишено без руху. Публічному акціонерному товариству "Центренерго" було надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом надання до Північного апеляційного господарського суду доказів про доплату судового збору, в розмірі 341 223,31 грн.

10.09.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про усунення недоліків, а саме докази доплати судового збору.

Розпорядження № 09.1-08/4658/21 Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Євсікова О.О. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2457/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 року апеляційну скаргу у справі №910/2457/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Зубець Л.П., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 у справі №910/2457/20 та призначено справу до розгляду на 20.10.2021 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 року призначено справу № 910/2457/20 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" до розгляду в судовому засіданні, яке відбудеться 15.11.2021р., з зв`язку з виходом головуючого судді Мартюк А.І. з лікарняного.

15.11.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з тим що представник відповідач буде брати участь в іншому судовому засіданні.

Колегія Північного апеляційного господарського суду, розглянувши заявлене клопотання, відхилила його за необґрунтованістю, при цьому враховує можливість відповідача забезпечити явку свого представника, виходячи з того, що дана справа знаходиться в провадженні Північного апеляційного господарського суду з 21.09.2021р.

Разом з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що всі учасники у справі належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Ч. 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 р. та 02.11.2021р. доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті. Ч. 1 ст. 202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вичерпний перелік таких випадків наведений в ч. 2 вказаної статті. П. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Ч. 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегією суддів не встановлено жодних підстав, передбачених вказаними вище положеннями ГПК України для відкладення розгляду апеляційної скарги.

Поряд з цим, за приписами ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008р. у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989р.).

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, представник відповідача брав участь в судовому засіданні в суді першої інстанції. Таким чином, у разі неможливості прийняти участь у судовому засіданні, відповідач мав можливість вжити інші заходи щодо забезпечення свого правового захисту в судовому засіданні, а саме: направити в судове засідання іншого представника.

Оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, явка представників в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Центренерго" у цій справі за відсутності представника відповідача.

Представник позивача у поясненнях, наданих у судовому засіданні, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

15.11.2021р. представники відповідача у судове засідання не з`явились. Хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 09.04.2019 між ТОВ "Укрдонінвест Трейдінг" (постачальник) та ПАТ "Центренерго" (покупець) був укладений договір поставки вугілля №111/18 (надалі - "Договір"), відповідно до п. 1.1 якого постачальник поставить (передасть) у власність покупця, а покупець прийме і оплатить вугільну продукцію (вугілля) на зазначених договорі умовах.

Відповідно до п. 1.2 Договору кількість, асортимент і строки (терміни) поставки вугілля погоджуються сторонами в залежності від потреби покупця, але в будь-якому випадку в межах загальної суми договору і терміну його дії, та разом з назвами виробників, вантажовідправників, відокремлених підрозділів покупця (ТЕС) - вантажоотримувачів, залізничних станцій відправлення, залізничних станцій вантажоотримувачів і їх реквізитами вказуються в специфікаціях до договору, які є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п. 2.1 Договору поставка вугілля по договору здійснюється залізничним транспортом на умовах DDP (залізнична станція призначення) згідно з "Інкотермс 2010. Правила ІСС з використанням термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі", з урахуванням передбачених договором особливостей.

Перевезення вугілля здійснюється AT "Укрзалізниця" у відкритих вагонах, технічно справних, очищених від залишків попередніх вантажів, залізничних вантажних напіввагонах, якими на праві власності або іншій правовій підставі володіє перевізник або постачальник (п. 2.4 Договору).

Відповідно до п. 2.3 Договору узгоджений сторонами у відповідній спеціфікації обсяг вугілля постачається окремими партіями. Партією вугілля вважається вироблений і відвантажений на адресу вантажоотримувача за певний проміжок часу обсяг вугілля, середня якість якого характеризується однією об`єднаною пробою, за результатами лабораторних випробувань якої оформлене посвідчення про якість вугілля в партії.

Відповідно до п. 2.6 Договору право власності на вугілля від постачальника до покупця переходить після підписання сторонами акту приймання-передачі вугілля у відповідності до пункту 4.6 Договору.

Згідно з п. 4.6 Договору результати приймання вугілля в місці надходження використовуються для виконання умов договору, відображаються в актах звіряння кількості і якості та Актах приймання - передачі вугілля.

За умовами п. 3.1.1 Договору постачальник зобов`язаний поставити (передати) покупцеві на умовах договору вугілля у строк (термін), обсягах, асортименті та по реквізитах, вказаних в специфікаціях.

Відповідно до п.п. 3.3.1, 3.3.2 Договору покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі здійснити оплату вугілля на умовах Договору. Покупець зобов`язаний прийняти вугілля, поставлене на умовах договору, згідно з актом приймання-передачі вугілля.

Згідно з п. 7.6 Договору плату за перевезення оплачує постачальник. Покупець відшкодовує постачальнику вказану в залізничних накладних плату за перевезення виключно по території України.

Пунктом 7.7 Договору обумовлено строк оплати поставленого вугілля та відшкодування плати за його перевезення, який становить 40 календарних днів з дати підписання актів приймання-передачі вугілля та актів відшкодування плати за перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору у період з 26.04.2019 по 18.07.2019 позивачем була поставлена відповідачу вугільна продукція на загальну суму 280 836 646,52 грн., що підтверджується актами приймання-передачі партій вугільної продукції. Крім того, позивачем сплачено вартість доставки вугільної продукції за залізничним тарифом на загальну суму 22 693 444,68 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного Договору позивач поставив, а відповідач прийняв вугілля відповідно актів приймання-передачі партії вугільної продукції №61/УДІ від 26.04.2019, №62/УДІ від 30.04.2019, №63/УДІ від 30.04.2019, №8-УДІТ від 24.04.2019, №9-УДІТ від 24.04.2019, №10-УДІТ від 30.04.2019, №11-УДІТ від 30.04.2019, №12-УДІТ від 13.05.2019, №13-УДІТ від 13.05.2019, №14-УДІТ від 13.05.2019, №15-УДІТ від 13.05.2019, №16-УДІТ від 13.05.2019, №17-УДІТ від 13.05.2019, №37-УДІТ від 18.07.2019, №38-УДІТ від 18.07.2019, №1-УДІТ/18 від 26.04.2019, №2-УДІТ/18 від 30.04.2019 та №3-УДІТ/18 від 16.07.2019.

Відповідно до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що відповідачем частково оплачено поставлений позивачем товар на суму 269 305 441,40 грн. та відшкодовано вартість доставки вугілля на суму 21 673 028,64 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач в порушення умов Договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем вугілля, а також не відшкодував постачальнику вартість за його перевезення, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед постачальником за отриманий товар у розмірі 11 531 205,12 грн. та заборгованість з відшкодування вартості за його перевезення у розмірі 1 020 416,04 грн.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження оплати як вартості поставленого позивачем вугілля у повному обсязі, так і вартості доставки вугілля, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В обґрунтування апеляційної скаржник зазначає, що неоплачена частина поставленого позивачем товару була неналежної якості, у зв`язку з чим у відповідача відсутній обов`язок проводити таку оплату на користь позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, приймання вугілля, якість та асортимент вугілля, що поставляється за договором, передбачені розділами 4 та 6 Договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору приймання вугілля за договором здійснюється спільно вантажоотримувачем і уповноваженими представниками постачальника в місці надходження - на території і на обладнанні вантажоотримувача.

За письмовим погодженням сторін приймання вугілля в місці надходження може здійснюватись незалежною інспекторською організацією або в присутності представника такої організації (п. 4.3 Договору).

За змістом п. 4.4 Договору спірні ситуації щодо якісних показників вугілля, прийнятого без участі представника незалежної інспекторської організації, вирішуються шляхом виконання хіманалізів контрольних та арбітражних зразків лабораторних проб.

Хіманаліз арбітражних зразків лабораторних проб здійснюється на письмову вимогу постачальника або покупця після оцінки результатів хіманалізу відповідних контрольних зразків лабораторних проб. Результати хіманалізу арбітражних зразків лабораторних проб вважаються остаточними без врахування всіх попередніх хіманалізів в будь-яких лабораторіях та застосовуються для виконання умов Договору.

Порядок відбору арбітражних зразків визначений п. 6.3 Договору, при цьому зазначено, що арбітражні зразки проб зберігаються в вантажоотримувача до моменту підписання актів звіряння кількості та якості вугілля, з яких відбирались ці зразки.

Представниками сторін до актів приймання-передачі партії вугільної продукції №61/УДІ від 26.04.2019, №62/УДІ від 30.04.2019, №63/УДІ від 30.04.2019, №8-УДІТ від 24.04.2019, №9-УДІТ від 24.04.2019, №10-УДІТ від 30.04.2019, №11-УДІТ від 30.04.2019, №12-УДІТ від 13.05.2019, №13-УДІТ від 13.05.2019, №14-УДІТ від 13.05.2019, №15-УДІТ від 13.05.2019, №16-УДІТ від 13.05.2019, №17-УДІТ від 13.05.2019, №37-УДІТ від 18.07.2019, №38-УДІТ від 18.07.2019, №1-УДІТ/18 від 26.04.2019, №2-УДІТ/18 від 30.04.2019 та №3-УДІТ/18 від 16.07.2019 були підписані без заперечень відповідні акти звіряння по кількості і якості, які є підставою для проведення взаєморозрахунків без звернення до Держарбітражу.

Згідно з п. 7.3, 7.4 Договору якщо фактичні якісні показники вугілля відрізняються від встановлених в п. 6.1 Договору базових показників, ціна 1 тонни вугілля визначається з врахуванням знижок за кожен відсоток відхилення від базових показників; ціна 1 тонни вугілля в партії складає 10% від вказаної в п. 7.1 Договору, якщо по відношенню до цієї партії вугілля виникне хоча б одна з наступних умов: вміст золи перевищить 30%, вміст вологи перевищить 16%.

Підтверджуючи факт неякісної поставки вугілля по Договору, відповідач посилається на звіт про інспекцію продукції на складах відокремленого підрозділу "Зміївська ТЕС" від 31.07.2019, складений ТОВ "Матеріали, специфікації, інспекції", проте суд не приймає такий звіт в якості належного та допустимого доказу, оскільки з нього не вбачається можливості ідентифікувати яке саме вугілля було предметом дослідження, якою партією та яким постачальником воно було поставлене відповідачу.

Більш того, суд враховує, що такий звіт використаний відповідачем також в рамках інших судових справ щодо стягнення з ПАТ "Центренерго" заборгованості за поставлену вугільну продукцію, предметом яких є стягнення вартості поставленого вугілля за іншими договорами поставки, в тому числі, укладеними з іншими постачальниками, ніж у даній справі.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що умовами договору чітко визначені вимоги, які стосуються якості поставленого вугілля, порядку посвідчення перевірки та погодження сторонами договору такої якості.

На виконання умов Договору позивачем у встановленому порядку і строки до моменту підписання актів звіряння кількості та якості вугілля було надано оригінали примірників посвідчень якості вугілля. Вказані посвідчення відображені, як в актах звіряння кількості та якості, так і в актах приймання-передачі вугільної продукції за договором, які підписані, в тому числі і представниками відповідача та долучені до матеріалів справи.

Більш того, у відповідності до умов Договору відповідач мав право не приймати і не оплачувати вугілля, якщо будь-який з його якісних показників виходить за межі встановленого договором допустимого діапазону, однак вугілля прийнято представниками відповідача, що на думку позивача свідчить про належне виконання умов договору.

Суд вважає, що встановлені обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Таким чином, оскільки відповідачем прийнято згідно Актів приймання-передачі вугільної продукції поставлене вугілля без заперечень та зауважень щодо якості, та відображено у таких Актах відповідність вугілля умовам Договорів, суд відхиляє заперечення відповідача щодо невідповідності якості прийнятого без заперечень та зауважень вугілля.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Щодо доводів відповідача викладених апеляційній скарзі, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення у справі комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи, також судом не враховано висновків Верховного Суду щодо призначення товарознавчих експертиз викладених у постановах № 910/10458/19 від 09.09.2020 та № 910/12527/19 від 03.12.2020р., колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи існування між сторонами спору щодо якості поставленого позивачем за Договорами вугілля та вказівки Верховного Суду у постанові від 09.09.2020, які в силу приписів ч. 1 ст. 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої інстанції, для правильного вирішення справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі № 910/10458/19 було призначено у даній справі судову комплексну експертизу матеріалів та речовин й товарознавчу експертизу, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Відповідно до Діловодства спеціалізованого суду, 11.08.2021 до Господарського суду міста Києва з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта у зв`язку з ненаданням ПАТ "Центренерго" об`єктів дослідження.

Жодних доказів, які б свідчили про поставку позивачем неякісного вугілля, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявленого клопотання про призначення експертизи, оскільки між сторонами були укладені численні договори поставок вугільної продукції, проте з долучених до матеріалів справи актів відбору проб встановити, на виконання якого саме договору поставлялася та чи інша вугільна продукції, не вбачається за можливе, а представником відповідача не доведено суду можливості надання експерту саме того товару, щодо якості якого він заперечує.

Суд відзначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Призначення в даній господарській справі, яка розглядається судом тривалий час, судової експертизи мало б наслідком подальшого затягування без виправданих причин судового розгляду та порушення зазначеного права на розгляд справи упродовж розумного строку.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.05.2018 у справі №922/2716/17, заявлення клопотання та наступне призначення навіть однієї безпідставної експертизи, тим більше другої чи третьої по справі, може бути ефективним способом та засобом безпідставного затягування розумного строку розгляду справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено жодними належними та допустимими доказами поставки позивачем неякісного вугілля з викладених відповідачем обставин.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги щодо стягнення з ПАТ "Центренерго" суми основного боргу у розмірі 11 531 205,12 грн. та вартості доставки вугілля у розмірі 1 020 416,04 грн..

Також позивач просить стягнути з відповідача пені у розмірі 923 345,09 грн., 3% річних у розмірі 585 971,57 грн. та інфляційних у розмірі 1 104 542,67 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 25.08.2019 по 18.03.2021.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, апеляційний господарський суд встановив, що нараховані позивачем 585 971,57 грн. грн. 3% річних та інфляційних у розмірі 1 104 542,67 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання є такими, що ґрунтуються на умовах договору та нормах законодавства України.

Щодо заявленої до стягнення суми пені суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до пункту 8.14 Договору за порушення виконання грошового зобов`язання за договором постачальник має право стягнути з покупця пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожний день простроченням, крім випадків, передбачених пунктом 9.4.2 договору.

У позовній заяві позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 789 423,42 грн. за період прострочення грошового зобов`язання з 25.08.2019 по 23.01.2020, а в заяві про збільшення позовних вимог додатково нараховано пеню у розмірі 133 921,67 грн. за період прострочення з 24.01.2020 по 28.02.2020.

Разом з цим, відповідачем було заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені за період з 24.01.2020 по 28.02.2020 (тобто, донарахованої позивачем пені під час нового розгляду справи).

Позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 Цивільного кодексу України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 Цивільного кодексу України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови для стягненні з відповідача пені у розмірі 133 921,67 грн., оскільки заяву про збільшення позовних вимог позивачем подано до суду 19.03.2021, то нарахування позивачем пені за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 24.01.2020 по 28.02.2020 відбулося з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин суд місцевим судом правомірно стягнуто з ПАТ "Центренерго" на користь ТОВ "Укрдонінвест Трейдінг" пені у розмірі 789 423,42 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені суд зазначає наступне.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову про зменшення розміру пені, оскільки позивачем зобов`язання з поставки вугільної продукції виконувалось належним чином, а матеріали справи не містять доказів, що підтверджують наявність обставин, які є підставою для зменшення штрафних санкцій у визначеному відповідачем розмірі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального та матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Публічне акціонерне товариство "Центренерго".

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 05.07.2021 р. у справі № 910/2457/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство "Центренерго".

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.11.2021р., в зв`язку з виходом судді Алданової С.О. з відпустки.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова