ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 Справа № 917/944/21

Суддя Мацко О.С. , розглянувши матеріали

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Хорол-Дон», 37674, Полтавська обл., Миргородський р-н, с. Слобідка,

до відповідача: Слобідська спілка співвласників майна «Надія», 37674, Полтавська обл., Миргородський р-н, с. Слобідка, вул. Молодіжна,33

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Миргородська міська рада, 37600, Полтавська обл., м. Миргород, вул. Незалежності, 17,

про визнання права власності за набувальною давністю

Секретар судового засідання Токар А.В.

Представники учасників справи:

від позивача: Кириченко А.О.

від відповідача та третьої особи: відсутні

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на нерухоме майно виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлям та спорудами в межах населеного пункту та за межами населеного пункту с.Слобідка Полтавської області (перелік згідно технічного паспорту, інвентарні справи №11430 та 11429). Відповідачами за даним позовом позивач визначив Миргородську міську раду та Слобідську спілку співвласників майна «Надія».

Ухвалою від 16.06.2021р. позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті спору.

05.07.21р. до суду надійшов відзив від Миргородської міської ради, згідно якого відповідач категорично заперечує проти задоволення позову та наполягає на тому, що позивач намагається використати судове рішення для набуття права власності замість проходження законодавчо визначеної процедури (відзив арк.справи 101-105).

Ухвалою від 07.09.2021р. позовну заяву позивача залишено без руху в порядку ч.11 ст.176 ГПК України; після усунення вказаних в ухвалі недоліків судом продовжено розгляд справи, виключено Миргородську міську раду з числа відповідачів (т.як позивач не заявив до неї позовних вимог), залучено з ініціативи суду Миргородську міську раду до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Відповідач у підготовчому провадженні надав суду письмові заяви про визнання позову. Згідно ст.191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тобто, визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для прийняття рішення про його задоволення та не позбавляє суд можливості продовжити розгляд справи та встановити усі обставини справи у сукупності. Протокольною ухвалою від 12.10.2021р. суд вирішив продовжити розгляд справи.

Ухвалою від 12.10.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11.11.2021р.

Відповідач та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, явку представників не забезпечили, що не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник позивача на задоволенні позову наполягає та зазначає, що позивач фактично позбавлений іншого шляху для реєстрації за собою права власності на нерухоме майно, що вказане у позові.

Перелік доказів, наданих позивачем: технічні паспорти на виробничі будинки з господарськими спорудами, договір купівлі-продажу майна від 17.11.2009р. №17/11-2009, акт від 11.12.2009р., акт прийому-передач іосновних засобів, довідки ТОВ "Хорол-дон" №11,12, рішення Слобідської сільської ради Миргородського району від 12.10.2017р.; копії свідоцтва про право алсності на майновий пай, заяви про вступ до спілки співвласників майна "Надія" від 1 громадянина, відомість на видачу коштів від реалізації майнового паю, видаткові касові ордери від 28.03.2011р. про видачу коштів за майновий пай 2-м громадянам, платіжні доручення №294 та №314)

Перелік доказів, наданих відповідачем: протокол №3 від 26.10.2009р., витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Обставини справи, встановлені судом:

17.11.2009р. між позивачем та відповідачем Слобідською спілкою співвласників майна «Надія» було укладено договір купівлі-продажу майна №17/11-2009 , за умовами якого продавець зобов"язався продати покупцю товар за найменуванням, у кількості та по ціні, які вказуються у акті приймання-передачі, що є додатком до цього договору; загальна вартість поставки 280 559,00 грн.; договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до моменту остаточного виконання (а.с.71 справи).

Згідно з додатком до договору, майно, передане позивачу від відповідача, було повернуто з ПАФ «Хлібороб» від співвласників майна колишнього КСП «Заповіт Ілліча» (тобто, за твердженням позивача, колишні колгоспники, пайовики, після того, як колгосп розпався, передали свої частки СССМ «Надія» згідно акту прийому-передачі від 13.04.2005р.).

Посилаючись на те, що з 2009р. позивач відкрито та безперервно користується вказаним майном, що знаходиться за межами та у межах с.Слобідка (будинок механізатора, склади,авто гараж, прибудови, заправка, склад-критий тік, вагові і т.д,), він просить суд визнати за ним право власності на дане нерухоме майно на підставі ст..344 ЦК України.

Відповідач позов визнає.

У матеріалах справи також наявні заперечення Миргородської міської ради проти позову, згідно яких позивач за дпомогою судового рішення намагається позбавити права власності його законних власників, оскільки до суду не подано жодного документу, який би підтверджував факт переходу права власності майна бувшого КСП до ТОВ «Хорол-Дон» або СССМ «Надія».

При вирішенні спору суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх зазначених умов у сукупності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Добросовісне володіння майном означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіння річчю є незаконним. Встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. При вирішенні в судах спорів про набувальну давність, враховується добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 09.08.2021р. у справі №628/4220/15-ц і ін..

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною власністю є попередній власник або особа, яка вважає себе власником майна; при цьому відповідач має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження (п.54 постанови ВС КГС у справі №920/999/16 від 09.07.2019р.).

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Враховуючи приписи ст.ст.335,344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна, його волі щодо передачі майна у володіння (або безхазяйності речі) є однією з обставин, що має юридичне значення та підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Досліджуючи питання добросовісності заволодіння спірним майном, суд досліджує, серед іншого, договір купівлі-продажу майна від 17.11.2009р. Згідно ст.657 ЦК України (в ред..станом на час укладення договору), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Стаття 334 ЦК (у ред. на час укладення договору) наступним чином визначала момент набуття права власності за договором: право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або

законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Момент укладення договору визначено ст.640 ЦК України: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Суд враховує пояснення позивача у позові стосовно того, що нотаріальне посвідчення та реєстрацію договору від 17.11.2009р. проведено не було, оскільки у продавця не було правовстановлюючих документів на майно.

Водночас, позивач у позові зазначає, що йому при укладенні договору не було повідомлено про відсутність правовстановлюючих документів. Тобто, пояснення позивача з цього приводу є суперечливими та дають підстави вважати, що позивач на момент укладення договору знав (або достеменно міг знати, проявивши мінімальну розумну обачність), що продавець за договором не був власником спірного майна, тож володіння позивача, на думку суду, не може вважатися добросовісним. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.10.2018р. у справі №683/2047/16-ц, зазначивши, що за подібних обставин (відсутність правовстановлюючих документів на майно, що продається, та неможливість нотаріального посвідчення правочину у зв`язку з цим), позивач знав і не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на нерухоме майно. Додатково про таку обізнаність може свідчити і той факт, що станом на 17.11.2009р. керівник ОССМ «Надія» Рибальченко Г.С. була одним з учасників позивача (ТОВ «Хорол Дон»), на що звертає увагу третя особа та що підтверджується отриманими судом відомостями з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 17.11.2009р.

Отже, суд акцентує увагу на тому, що якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним, нікчемність або неукладеність, як у даному випадку), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня обов"язкова умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (див. постанови ВП ВС від 14.05.2019р. №910/17274/17, ВС КЦС від 28.10.2020р. №640/13780/18 і ін.., наведені вище).

Таким чином, суд погоджується, що позивач відкрито і безперервно володіє вказаним нерухомим майном з 2009 року, але встановлені обставини справи дають підстави вважати, що позивач знав та знає, що право власності на нього за відповідачем не реєструвалося, укладений з відповідачем договір нотаріально не посвідчений та не пройшов державну реєстрацію (ст.220. 657 ЦК України в редакції на час укладення договору купівлі-продажу від 17.11.2009р.), а тому не можна вважати, що позивач добросовісно заволодів вказаним майном.

Твердження позивача про те, що укладений договір тільки фіксує момент передачі майна йому в користування, самі по собі виключають можливість визнання за ним права власності на нерухоме майно у порядку ст.344 ЦК України.

Крім того, відповідно до абз.5 ч.2 Постанови КМУ «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» від 28.02.2001р. №177 майновий пай частка майна члена підприємства у пайовому фонді, виражена у грошовій формі та у відсотках розміру пайового фонду. Відповідно до Наказу Міністерства Аграрної політики №149 від 05.06.2001р. , визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства аграрної політики від 23 березня 2001 р. N 79 "Про Порядок видачі та обліку Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат)". Міністерству агропромислового комплексу Автономної Республіки Крим, головним управлінням сільського господарства і продовольства обласних державних адміністрацій рекомендовано у вирішенні майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки при видачі та обліку Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства користуватися роз`ясненням Мінагрополітики України від 5 травня 2001 р. N 37-25-3-11/3923.

Даним роз"ясненням було встановлено порядок видачі, обліку та погашення Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат).

Суд вважає, що подані позивачем з відповіддю на відзив копії (засвідчені неналежним чином) свідоцтва про право власності на майновий пай члена ксп, заяви про прийняття в члени спілки співвласників майна «Надія» від 17.12.2008р. від одного громадянина, відомості на видачу коштів від реалізації майнового паю №46 від 24.11.2009р., та 2 видаткових ордери (на 2-х громадян) не є належними та допустимими доказами на підтвердження дотримання процедури виділення паїв в натурі та їх передачі.

По-перше, копії взагалі не засвідчені належним чином у відповідності до ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», тому не беруться судом до уваги в якості допустимих доказів. По-друге, з поданих документів неможливо встановити дотримання законодавчо встановленого порядку виділення паїв в натурі; рішення загальних зборів співвласників майнових паїв КСП, акти приймання-передачі майна не надані. Таким чином, заслуговують на увагу та не спростовані позивачем доводи Миргородської міської ради, викладені у відзиві від 30.06.2021р. щодо недоведеності факту набуття права власності на спірне майно за ССМ «Надія» (відповідачем).

Відповідно до загальних принципів господарського судочинства, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.13 ГПК України).

Відповідно до ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до стандарту доказування «вірогідності доказів», наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням викладеного, дослідивши наявні у справі докази як окремо, так і у сукупності, оцінивши їх вірогідність і взаємний зв"язок, встановивши, окрім наведених вище обставин відсутність спору між сторонами, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилання позивача на те, що у нього відсутній інший механізм для реєстрації за собою права власності, аніж судове рішення про визнання права власності за набувалною давністю, не є підставою для задоволення даного позову.

Судові витрати, понесені позивачем, з огляду на ст.129 ГПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 129, 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 22.11.2021р.

Суддя О.С.Мацко