РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.11.2021Справа № 910/9991/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., дослідивши матеріали справи

за позовом фізичної особи - підприємця Давидюк Тетяни Іванівни

до товариства з обмеженою відповідальністю «Друкарня « 50-копійок»

про стягнення 7293,00 грн,

Представники:

не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулася з позовом фізична особа-підприємець Давидюк Тетяна Іванівна до товариства з обмеженою відповідальністю «Друкарня « 50-копійок» про стягнення 7293 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не передав у розпорядження позивача товар (етикетки самоклейка, розмір 23x90 у кількості 20500 шт), за який позивач сплатив.

Суд відкрив провадження у справі № 910/9991/21 та постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач відхилив позовні вимоги у повному обсязі. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що замовлена та оплачена позивачем продукція передана відповідачем представнику позивача - Давидюку Дмитру Віталійовичу, в повному обсязі на початку грудня 2020 року (в період з 05.12.2020 по 07.12.2020). Одночасно з продукцією представнику передані два примірники підписаних зі сторони відповідача документів про отримання продукції, які на цей час не повернуті. На думку відповідача, про виконання замовлення свідчить електронне листування відповідача з позивачем, яке останнім здійснювалось з електронної адреси позивача .

Позивач заперечив отримання ним продукції у відповідача, вважаючи, що такі твердження останнього жодним чином не доведені, а також заперечив належність йому електронної адреси .

Розглянувши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

У листопаді 2020 року фізична особа-підприємець Давидюк Тетяна Іванівна та товариство з обмеженою відповідальністю «Друкарня « 50-копійок» домовились щодо постачання останнім за плату продукції - етикеток самоклейки, розміром 23х90 у кількості 20500 шт. 25.11.2020 позивач, на підставі рахунку-фактури відповідача № Т20512 від 25.11.2020, платіжним дорученням № 3 сплатив відповідачу 7293,00 грн попередньої оплати за вказану вище продукцію.

За загальним правилом моментом укладення договору є момент одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України). В розумінні ч. 2 ст. 642 ЦК України вчинення дії особою, яка одержала пропозицію укласти договір, відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантаження товару, надання послуг, виконання роботи, сплати відповідної суми грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, є прийняттям пропозиції.

У контексті наведеного надання відповідачем рахунку-фактури № Т20512 від 25.11.2020 є пропозицією щодо постачання етикеток самоклейки, розміром 23х90 у кількості 20500 шт. на загальну суму 7293,00 грн, а дії позивача щодо оплати цих коштів свідчить про прийняття пропозиції. Договір, який сторони уклали 25.11.2020 є договором купівлі-продажу, за яким одна сторона (продавець) зобов`язалась передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець зобов`язався прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Оцінюючи доводи сторін щодо стану виконання відповідачем обов`язку передати продукцію позивачу суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважаться виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлено обов`язок продавця доставити товар, або надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий за місцезнаходженням товару (ч. 1 ст. 664 ЦК України).

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування (ч. 3 ст. 664 ЦК України).

Дії щодо передачі товару викликають зміни в структурі активів та зобов`язань, і, в розумінні Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон), є господарською операцією, а документ, який містить відомості про господарську операцію, є первинним документом.

Закон покладає на підприємство обов`язок ведення бухгалтерського обліку (ст. 3). Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, вимоги до якого наведені у статті 9 Закону. За її приписами первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Водночас, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів. Сам факт неналежного оформлення первинних документів не унеможливлює встановлення реального руху товару, за наявності такого, іншими засобами доказування.

Приписами статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, обов`язок доведення реальної передачі товару покладено на відповідача як на сторону, яка стверджує існування такої обставини.

Надане відповідачем електронне листування, що датоване 25-27 листопада 2020 року, не містить даних про те, що відбувся реальний рух продукції. Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про недоведеність відповідачем належність електронного адресу «.» позивачу.

Приписами статей 76, 77, 86 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідач не надав суду доказів поставки товару.

З огляду на це суд вважає, що відповідачем не виконано обов`язок передати продукцію позивачу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень ст. 530 ЦК України (ст. 663 ЦК України).

09.02.2020 позивач надіслав відповідачу вимогу від 08.02.2021 про повернення 7293,00 грн у зв`язку з непостачанням продукції. Ця вимога отримана відповідачем 18.02.2021. Враховуючи відсутність письмової згоди сторін щодо строку поставки товару, вимогу від 08.02.2021 суд оцінює як вимогу, здійснену відповідно до приписів ст. 530 ЦК України, яка залишилась не виконаною протягом семи днів з моменту її отримання та є простроченою.

Право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати у випадку, якщо продавець не передав товар у встановлений строк передбачено ч. 3 ст. 693 ЦК України.

Станом на день розгляду справи відповідач не повернув позивачеві 7293,00 грн.

Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач надав належні докази понесення 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (договір про надання правової допомоги від 09.06.2021, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер, квитанція № 0.0..1 від 17.06.2021).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позов фізичної особи-підприємця Давидюк Тетяни Іванівни до товариства з обмеженою відповідальністю «Друкарня « 50-копійок».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Друкарня « 50-копійок» (вул. Шовковична, будинок 38, літера А, м. Київ, 01004, код 38704004) на користь фізичної особи - підприємця Давидюк Тетяни Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 7293,00 грн боргу, 2270,00 грн судового збору, 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя С. А. Ковтун