ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2021м. ДніпроСправа № 904/8072/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Колісника І.І.

розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Пром", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Атом", м. Новомосковськ, Дніпропетровська область

про стягнення 23 624,11 грн.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нью Пром" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Атом" 23624,11 грн, з яких: 20000,00 грн - сума основного боргу, 2000,00 грн - штраф, 1127,12 грн - пеня, 280,00 грн - інфляційні втрати, 216,99 грн - 3% річних.

Судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2270,00 грн та понесені витрати на поштове відправлення відповідачу позову з додатками у сумі 55,00 грн позивач просить покласти на відповідача. Щодо інших судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, позивач просить надати йому можливість подати відповідні докази щодо цього протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення наданої йому фінансової допомоги за договором поворотної фінансової допомоги №1.21Ф від 15.04.2021.

Правовою підставою позову позивач зазначає статтю 193 Господарського кодексу України щодо обов`язкового виконання суб`єктами господарювання господарських зобов`язань.

Ухвалою суд від 27.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами; відповідачу для подання відзиву на позов встановлено 15-тиденний строк з дня отримання даної ухвали; позивачу запропоновано надати для огляду оригінал договору поворотної фінансової допомоги № 1.21Ф від 15.04.2021.

01.11.2021 позивач надіслав до суду заяву від 27.10.2021, в якій зазначив про те, що два проекти договору передавалися відповідачу для підписання, однак останнім повернуті не були. На неодноразові звернення позивача щодо цього відповідач не реагує. На підтвердження викладеному позивач долучив до своєї заяви копію листа від 02.09.2021 на адресу відповідача з доказами його відправлення (копія опису у цінний лист від 02.09.2021; копія рекомендованого поштового відправлення № 414 від 02.09.2021, копія фіскального чеку від 02.09.2021) та докази отримання останнім поштового відправлення (роздруківка із сайту «Укрпошта» щодо трекінгу).

Відповідач відзиву на позов не надав. Про відкриття провадження у справі та можливість подання заяв по суті справи відповідач повідомлявся рекомендованим листом з повідомленнями про вручення за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідно до вимог статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України.

Надіслана відповідачу ухвала суду від 27.09.2021 повернулася до суду з відміткою оператора поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

За частиною третьою статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною десятою статті 242 Господарського процесуального кодексу України судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пп.4 ч. 6 ст. 242 ГПК України).

Отже, судом були вчинені всі передбачені законом заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи, а неподання ним до суду відзиву не можна визнати таким, що обумовлене поважним причинами.

Згідно з частиною дев`ятою статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За викладених обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до платіжного доручення № 638 від 15.04.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Нью Пром" (далі позивач) перерахувало на банківський рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Атом" (далі відповідач) 20000,00 грн з призначенням платежу «поворотна фінансова допомога згідно договору № 1.21Ф від 15.04.2021 р. без ПДВ» (а.с.17).

Обгрунтовуючи підставу перерахування відповідачу зазначених коштів, позивач долучив до позову копію договору № 1.21Ф від 15.04.2021 поворотної фінансової допомоги (далі договір), сторонами якого зазначені позивач як позикодавець та відповідач як позичальник.

Згідно з пунктом 1.1 договору позикодавець надає позичальнику грошові кошти у вигляді безвідсоткової (безоплатної) поворотної фінансової допомоги у розмірі, передбаченому пунктом 2.1 цього договору, а позичальник зобов`язується повернути надану поворотну фінансову допомогу в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Перерахування грошових коштів здійснюється позикодавцем на поточний рахунок позичальника (пункт 2.4 договору).

Поворотна фінансова допомога надається позичальнику на строк 30 календарних днів з моменту надання поворотної допомоги (пункт 2.7 договору).

Пунктом 3.1 передбачено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню на першу вимогу позикодавця, але не пізніше сплину останнього дня строку, визначеного пунктом 2.7 договору.

За змістом пункту 5.2 договору порушення позичальником строку повернення поворотної фінансової допомоги, передбаченого пунктом 2.7 договору, має наслідком сплату позичальником на користь позикодавця штрафу у розмірі 10% від суми отриманих грошових коштів, а також сплату пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення оплати, від розміру неповернутої фінансової допомоги та інфляційні втрати й 3% річних за весь час прострочення.

Договір набуває чинності з 15.04.2021 та діє до повного виконання сторонами їх зобов`язань (пункт 7.1 договору.

Цей договір підписаний від позикодавця директором Звагольським А.С. З боку позичальника ТОВ «Агро-Атом» договір не підписаний.

Листом від 02.09.2021 позивач звернувся до відповідача з проханням надіслати підписаний з боку останнього договір поворотної фінансової допомоги № 1.21Ф від 15.04.2021, який відповідачу надавався для підпису 15.04.2021. При цьому до цього листа позивачем долучено у двох примірниках договір поворотної фінансової допомоги № 1.21Ф від 15.04.2021.

03.09.2021 позивач надіслав відповідачу лист-вимогу про повернення у триденний строк від дня її отримання 20000,00 грн, до якої знову долучив копію договору № 1.21Ф від 15.04.2021, а також копію платіжного доручення № 638 від 15.04.2021.

Відповідно до офіційних відомостей з веб-сайту «Укрпошта» лист від 02.09.2021 із штрихкодовим ідентифікатором 414 відповідач отримав 17.09.2021, а лист-вимогу від 03.09.2021 із штрихкодовим ідентифікатором 465 було повернуто 24.09.2021 за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання.

Позивач стверджує, що зазначений договір у двох примірниках було передано на підпис відповідачу 15.04.2021, але договір відповідачем не підписано, кошти ним отримані але не повернуті, що і є причиною спору.

Предметом доказування є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю договірних відносин між сторонами та правових підстав для повернення відповідачем отриманих за платіжним дорученням № 638 від 15.04.2021 грошових коштів у сумі 20000,00 грн, а також сплати нарахованих позивачем 2000,00 грн штрафу, 1127,12 грн пені, 280,00 грн інфляційних втрат та 3% річних у сумі 216,99 грн.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

За частинами другою, третьою статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною другою статті 207 цього Кодексу встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою, другою статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України).

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 1 ст. 642 ЦК України).

Якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку (ст. 643 ЦК України).

Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу (ч. 2 ст. 644 ЦК України).

У постанові від 02.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що поворотна фінансова допомога надається на підставі договорів, що передбачають передачу підприємству у користування на певний строк суми грошових коштів без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плату за користування такими грошовими коштами.

Операції з позики грошових коштів оформлюються згідно з вимогами статті 1046 «Договір позики» глави 71 Цивільного кодексу України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. З моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається укладеним.

За частиною першою статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, юридичний аналіз зазначених нормативних приписів у сукупності дозволяє дійти висновку про те, що договір поворотної фінансової допомоги № 1.21Ф від 15.04.2021 між сторонами можна вважати укладеним лише після його підписання обома сторонами або отримання позивачем письмової відповіді відповідача про повне й безумовне прийняття пропозиції щодо укладення спірного договору на визначених ним умовах та фактичного отримання відповідачем за цим договором грошових коштів.

Позивач не надав доказів підписання відповідачем договору поворотної фінансової допомоги № 1.21Ф від 15.04.2021 чи то інших письмових доказів на підтвердження прийняття ним цього договору до виконання. Докази на підтвердження узгодження сторонами умов договору № 1.21Ф від 15.04.2021 та автентичності його редакції на момент перерахування позивачем грошових коштів за платіжним дорученням № 638 від 15.04.2021 з редакцією односторонньо підписаного, що поданий позивачем до суду, відсутні.

Відтак, одного факту перерахування позивачем грошових коштів відповідачу недостатньо для висновку про укладення сторонами договору поворотної фінансової допомоги (позики) й виникнення між сторонами договірних зобов`язань. Нормативні положення статті 193 Господарського кодексу України, які регулюють загальні умови виконання господарських зобов`язань та на які посилається позивач, на спірні правовідносини сторін не розповсюджуються.

Проте, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не позбавляє сторону правового захисту.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Обставини справи свідчать про набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави.

Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

На вимогу позивача від 03.09.2021 про повернення грошових коштів у сумі 20000,00 грн відповідач не відреагував.

Відповідно до частини другої статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Лист-вимогу позивача від 03.09.2021 із штрихкодовим ідентифікатором 465 (лист з оголошеною цінністю) відповідач не отримав. Цей лист було повернуто позивачу об`єктом поштового зв`язку 24.09.2021 за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання.

Утім, отримання відповідачем кореспонденції знаходиться поза межами контролю позивача як відправника й від нього не залежить.

Так, за змістом статей 9, 14, 17 Закону України № 755-IV від 15.05.2003 (із змін. і доп.) Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про місцезнаходження юридичної особи у Єдиному державному реєстрі зазначаються на підставі поданих нею документів.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації з нею, зв`язку зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

Правила надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (із змін і доп.) (далі Правила).

Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України Про поштовий зв`язок, цих Правил (п. 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень покладається саме на юридичну особу.

Процедура вручення поштових відправлень з оголошеною цінністю, яким є лист позивача від 03.09.2021, вручається в об`єкті поштового зв`язку (п. 102 Правил).

У разі неможливості вручення одержувачам поштових відправлень останні зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження до об`єкта поштового зв`язку місця призначення (п. 116 Правил).

Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення повертаються відправнику (п. 117 Правил).

Отже, з урахуваннях процедури вручення поштового відправлення перебіг передбаченого частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України семиденного строку для виконання відповідачем зобов`язань з повернення спірних грошових коштів у сумі 20000,00 грн слід відраховувати після повернення об`єктом поштового зв`язку на адресу позивача його листа вимоги, тобто після завершення поштової процедури вручення, а саме з 25.09.2021. Відтак, з урахуванням статті 254 Цивільного кодексу України щодо закінчення перебігу строку, останнім днем строку виконання відповідачем такого зобов`язання є 04.10.2021.

Строк виконання відповідачем зобов`язання є таким, що настав. Докази повернення ним позивачу грошових коштів у сумі 20000,00 грн відсутні.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 20000,00 грн є законними й обґрунтованими.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Заявлені позивачем до стягнення штраф у сумі 20000,00 грн, розрахований з посиланням на пункт 5.2.1 договору у розмірі 10% від суми поворотної фінансової допомоги, а пеня у сумі 1127,12 грн розрахована з посиланням на пункт 5.2.2 договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ із суми заборгованості за період з 15.05.2021 по 23.09.2021.

У зв`язку з відсутністю між сторонами договірних зобов`язань позовні вимоги в частині стягнення штрафу у сумі 2000,00 грн та пені у сумі 1127,12 грн задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3% річних й інфляційних втрат суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018 у справі № 914/1487/17.

У постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Аналізуючи поняття грошового зобов`язання, на яке можливе нарахування інфляційних втрат та 3% річних, суд враховує також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), яка містить посилання на те, що за змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (п. 23 постанови).

Зазначений висновок щодо правової природи грошового зобов`язання викладений також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 (провадження №12-42гс20) (п. 73).

За таких обставин можна стверджувати, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Заявлені позивачем 3% річних у сумі 216,99 грн, розраховані позивачем із основної заборгованості за період з 15.05.2021 по 23.09.2021, а інфляційні втрати у сумі 280,00 грн за період прострочки сплати відповідачем основної заборгованості з травня по серпень 2021 року.

З огляду на викладене позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки право позивача на їх нарахування й стягнення виникло у нього лише з 05.10.2021.

Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню частково щодо заявленої до стягнення основної заборгованості у сумі 20000,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує нормативні положення статті 123 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими до судових витрат крім судового збору відносяться також витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу й витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір за подання позову сплачений позивачем платіжним дорученням № 689 від 21.09.2021 у сумі 2270,00 грн (а.с. 5). Наданим позивачем фіскальним чеком від 23.09.2021 підтверджуються понесені ним витрати з відправлення на адресу відповідача копії позову з додатками у розмірі 50,60 грн (а.с. 22).

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 2270,00 грн та за відправлення ним відповідачу копії позову з додатками в сумі 50,60 грн покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1921,77 грн (20000,00х2270,00/23624,11=1921,77) та 42,84 грн (20000,00х50,60/23624,11=42,84) відповідно.

Витрати позивача на професійну правничу допомогу під час ухвалення рішення не розподіляються судом між сторонами, оскільки представником позивача у позові зазначено про те, що докази понесення ним цих витрат у повному обсязі будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 20, 73-79, 86, 91, 129, 165, 202, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Пром" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Атом" про стягнення основного боргу у сумі 20000,00 грн, штрафу у сумі 2000,00 грн, пені у сумі 1127,12 грн, інфляційних втрат у сумі 280,00 грн, 3% річних у сумі 216,99 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Атом" (ідентифікаційний код 41981344, місцезнаходження: 51200, Дніпропетровська обл., м. Новомосковськ, вул. Малютіна, буд. 47-А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Пром" (ідентифікаційний код 39414458, місцезнаходження: 49127, м. Дніпро, вул. Роторна, 27) основний борг у сумі 20000,00 грн, судовий збір у сумі 1921,77 грн, витрати з відправлення відповідачу позову з додатками у сумі 42,84 грн.

У решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 24.11.2021.

Суддя І.І. Колісник