ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2021 м. Дніпро Справа № 908/671/18 (908/1715/21)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 (повний текст складено 03.08.2021, суддя Сушко Л.М.) у справі № 908/671/18 (908/1715/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго, (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 180, адреса для листування: 69065, м. Запоріжжя, вул. Щаслива, 9А)

до Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 50)

про стягнення заборгованості у розмірі 119 629,40 грн.

в межах розгляду справи про банкрутство №908/671/18

боржник Дочірнє підприємство Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, (вул. Українська, 50, м. Запоріжжя, 69095)

розпорядник майна Усачов Олег Миколайович, 51931, м. Кам`янське Дніпропетровської області, вул. Ковалевича, 3, офіс 1

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст і мотиви оскаржуваного рішення у справі.

11.06.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго звернулось до Господарського суду Запорізької області до Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України про стягнення заборгованості у розмірі 119 629,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором про постачання електричної енергії споживачу №5/1 від 09.09.2020, що призвело до утворення у останнього заборгованості за отримані послуги. У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 525, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, ст. 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 57, 58 Закону України Про ринок електричної енергії, нарахував та просить суд стягнути з відповідача 114 427,95 грн. основного боргу, 3 931,77 грн. інфляційних втрат, 1 269, 68 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21) позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго 114 427, 95 грн. основного боргу, 1260, 27 грн. 3% річних, 3 931, 77 грн. інфляційних втрат, 2 270,00 грн. судового збору; у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення на 18 місяців відмовлено.

Рішення суду мотивоване встановленням обставин, які свідчать про часткову обґрунтованість позовних вимог. А саме, суд встановив, що порушення відповідачем умов укладеного із позивачем договору підтверджено матеріалами справи, а відтак, вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними й обґрунтованими. Перевіривши розрахунок суми інфляційних втрат, суд зазначив, що він є обґрунтованим та підтверджується у заявлених сумах: інфляційних втрат у розмірі 3931,77 грн. Дослідивши розрахунок трьох відсотків річних, виконаний позивачем, суд дійшов висновку про здійснення їх перерахунку у зв`язку з тим, що позивачем здійснений розрахунок в більшому розмірі. Тому суд вирішив, що до стягнення з відповідача належить сума 1260,27 грн. 3% річних за заявлений позивачем період.

2. Короткий і узагальнений зміст апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Дочірнє підприємство Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:

- скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21) в частині стягнення 3% річних у розмірі 1260,27 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 931,77 грн.;

- скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21) в частині відмови задоволення клопотання відповідача про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення та задовольнити клопотання відповідача.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на таке:

1. Суд першої інстанції не застосував норми Кодексу України з процедур банкрутства. А саме, норму абзаців четвертого і шостого ч. 3 ст. 41 КУзПБ, де зазначено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Окрім цього, відповідач вказав на те, що п. 7 Комерційної пропозиції (Додаток 2), яка є невід`ємною частиною Договору постачання електричної енергії споживачу № 5/1 від 09.09.2020, зазначено, що штрафи та пеня не застосовуються.

2. Незастосування судом першої інстанції Господарського процесуального кодексу України (зокрема, п. 2 ч. 6 ст. 238 ГПК України, ч. 1 ст. 239 ГПК України) щодо задоволення вимоги про відстрочення або розстрочення судового рішення у зв`язку зі скрутним становищем. Суд не врахував позиції, викладені в ухвалі Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2020 у справі № 927/919/19 та в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 у справі № 640/19977/19. Окрім цього, не застосував п. 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012, де зазначено, що підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом; вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд враховує матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Таким чином, підставою для розстрочки або відстрочки виконання рішення суду є наявність конкретних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення, при цьому господарським судом проводиться оцінка фінансового стану підприємств, ступінь вини відповідача у виникненні спору, матеріальні інтереси сторін.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.09.2021 поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21); розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 17.11.2021 о 16:00 год.; зупинено дію рішення Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21) на час розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник позивача (в режимі відеоконференції) надав пояснення у справі та навів обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

17.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.

5. Встановлені та неоспорені обставини і відповідні їм правовідносини.

Відносно Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України 07.06.2018 відкрито провадження у справі №908/671/18 про банкрутство, на даний час провадження перебуває на стадії процедури розпорядження майном боржника.

09.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго (позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (відповідач, споживач) укладений Договір на постачання електричної енергії споживачу № 5/1 (Договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору (п.2.1. Договору).

Позивачем поставлено відповідачу, а останнім спожито за Договором з 01.10.2020 по 31.12.2020 включно електричну енергію в загальній кількості 235754 квт/год. на загальну суму 697505,01 грн., проте відповідачем здійснено часткову оплату електричної енергії в сумі 583077,06 грн., в тому числі за місяцями постачання.

У відповідності до акту № 5/1/3802 від 31.12.2020 за грудень 2020, відповідачем частково сплачено послуги електропостачання. Відтак, сума боргу за вказаним актом складає 114 427,95 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами щодо сплати існуючої заборгованості (листи № 2771 від 01.12.2020, № 3035 від 11.12.2020, № 398 від 25.01.2021, претензія №13/131), однак вимоги щодо погашення заборгованості залишились без виконання і належного реагування.

6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження свідчать про те, що учасниками судового процесу є суб`єкти господарювання в розумінні ст. 55 Господарського кодексу України, тому до спірних правовідносин слід застосувати норми права, які регулюють питання постачання продукції електричної енергії.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" № 2019-VIII від 13.04.2017 постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами. Постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

За приписами ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає, зокрема, електроенергію споживачеві, який зобов`язується оплатити її та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання. Особливості постачання електроенергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України Про ринок електричної енергії.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону та договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний дотримуватися правил технічної експлуатації, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електроенергії, умов укладених договорів.

09.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго (позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (відповідач, споживач) укладений Договір на постачання електричної енергії споживачу № 5/1 (Договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору (п. 2.1. Договору).

У відповідності до акту № 5/1/3802 від 31.12.2020 за грудень 2020, відповідачем частково сплачено послуги електропостачання. Відтак, основна сума боргу за вказаним актом складає 114 427,95 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21) позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго 114 427, 95 грн. основного боргу, 1260, 27 грн. 3% річних, 3 931, 77 грн. інфляційних втрат, 2 270,00 грн. судового збору; у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення на 18 місяців відмовлено.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Це також кореспондується з викладеним у постановах Об`єднаної палати Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18, від 26.06.2020 у справі №904/1210/18, від 16.10.2020 у справі №903/918/19, де сформовано правовий висновок щодо можливості нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат на суми, які були сплачені несвоєчасно.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

За приписами ч. 5 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Класифікація кредиторів законодавцем здійснена залежно від часу або періоду виникнення грошового зобов`язання у боржника. Тобто, поточними є кредитори з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов`язаннях, які виникли після порушення провадження у справі (ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства).

Заборгованість відповідача за поставлену електричну енергію в грудні 2020 року перед позивачем є поточною, оскільки виникла після відкриття провадження у справі про банкрутство № 908/671/18, тобто після 07.06.2018.

Перевіривши розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, виконаний судом, колегія суддів дійшла висновку про його відповідність: 1260,27 грн. 3% річних та 3931,77 грн. за заявлений позивачем період.

Відхиляючи вимоги відповідача про відстрочення або розстрочення судового рішення у зв`язку зі скрутним становищем, суд обґрунтовано керувався позицією Європейського суду з прав людини та зазначив, що сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Суд встановив, що наведені відповідачем обставини не є тими виключними обставинами, які надають суду право на відстрочення виконання рішення суду. Доказів реальної можливості виконати рішення суду за умови надання відстрочення виконання рішення, відповідачем не надано, згоди позивача на відстрочення виконання рішення суду відповідачем не отримано.

Крім того, стаття 331 ГПК України передбачає надання розстрочки або відстрочки виконання рішення, яке вже набрало законної сили.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками господарського суду першої інстанції та вважає позовні вимоги позивача про стягнення суми основного боргу, 3% річних, інфляційних витрат, відмову у вимозі про розстрочку або відстрочку виконання рішення суду обґрунтованими і погоджується про часткове задоволення таких вимог з урахуванням перерахунку, здійсненого судом.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника з підстав, викладених у пункті 6 цієї постанови, а також з урахуванням нижченаведеного.

За змістом ст. 162 ГПК України, предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка опосередковується відповідним способом захисту порушеного права або інтересу. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Надаючи оцінку висновкам, викладеним в оскаржуваному рішенні суду, згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає таке.

Спірні правовідносини щодо стягнення заборгованості за спожиту електроенергію - регламентуються, насамперед, загальними положеннями Господарського та Цивільного кодексів України і спеціальними приписами Закону України «Про ринок електричної енергії» та передбачених ним положеннями Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №311 від 14.03.2018, Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 (далі - ПРРЕЕ), чинними на дату виникнення спірних правовідносин.

Предметом спору загалом у даній справі є заборгованість відповідача за спожиту електроенергію за договором про постачання електричної енергії, стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення зобов`язання з урахуванням абзаців четвертого і шостого ч. 3 ст. 41 Кодексу України з питань банкрутства, питання про вирішення можливості судом відстрочити або розстрочити виконання рішення суду.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог про стягнення з Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України 3 % річних, інфляційних втрат, зважаючи на абз. 4, 6 ч. 3 ст. 41 Кодексу України з питань банкрутства та відмови судом відстрочити або розстрочити виконання рішення суду, тоді як в інших частинах судове рішення не оскаржується.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стосовно тверджень скаржника про те, що суд першої інстанції не застосував норми Кодексу України з процедур банкрутства. А саме, норму абзаців четвертого і шостого частини 3 статті 41 Кодексу України з питань банкрутства, де зазначено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, що у п. 7 Комерційної пропозиції (Додаток 2), яка є невід`ємною частиною Договору постачання електричної енергії споживачу № 5/1 від 09.09.2020, зазначено, що штрафи та пеня не застосовуються, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Класифікація кредиторів законодавцем здійснена залежно від часу або періоду виникнення грошового зобов`язання у боржника. Тобто, поточними є кредитори з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов`язаннях, які виникли після порушення провадження у справі (ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства).

Заборгованість відповідача за поставлену електричну енергію в грудні 2020 перед позивачем є поточною, оскільки виникла після відкриття провадження у справі про банкрутство № 908/671/18, тобто після 07.06.2018.

Стосовно зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про те, що п. 7 Комерційної пропозиції (Додаток 2), яка є невід`ємною частиною Договору постачання електричної енергії споживачу № 5/1 від 09.09.2020, вказано, що штрафи та пеня не застосовуються, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідач помилково визначає 3 % річних та інфляційну складову (індекс інфляції) як штрафні санкції.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим, пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Так, Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки, зокрема, в постановах від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, а саме: порушення відповідачем умов договору про постачання електричної енергії № 5/1 від 09.09.2020 в частині повної і своєчасної оплати за спожиту електричну енергію, відповідно зі сторони відповідача має місце неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за договором, та ненадання ним належних і допустимих доказів, які б спростовували таке порушення, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок господарського суду про визнання позовних вимог обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню: стягненню основної суми боргу, 3% річних (з урахуванням перевіреного розрахунку) та інфляційних втрат.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки порушення боржником грошового зобов`язання не є неустойкою та підлягають стягненню, оскільки правильно зазначив, що зобов`язання відповідача перед позивачем виникли після порушення провадження у справі про банкрутство № 908/671/18.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не застосував Господарський процесуальний кодекс України (зокрема, п. 2 ч. 6 ст. 238 ГПК України, ч. 1 ст. 239 ГПК України) щодо задоволення вимоги про відстрочення або розстрочення судового рішення у зв`язку зі скрутним становищем, є безпідставними і такими, що спростовуються змістом судового рішення.

Суд першої інстанції керувався, зокрема, й статтею 238 ГПК України, якою визначено складові судового рішення.

Зазначення стороною конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору.

Стосовно посилання скаржника на те, що суд не врахував позиції, викладені в ухвалі Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2020 у справі № 927/919/19 та в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 у справі № 640/19977/19, і не застосував п. 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 при розгляді вимоги про відстрочку або розстрочку виконання судового рішення, колегія суддів зазначає таке.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 №475/97-ВР).

Колегія суддів зважає на п. 1 статті 6 §1 Конвенції, яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ до правосуддя, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалось, на шкоду одній із сторін. ЄСПЛ, вкотре підкреслюючи свою субсидіарну роль і наголошуючи, що зазвичай не бере на себе функцію суду першої інстанції з встановлення фактів, визнавав, що застосовує стандарт доказування поза розумним сумнівом (§§ 480, 481 рішення від 31.05.2018 у справі Абу Зубайда проти Литви, § 26(1) рішення від 08.07.2004 у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії). Водночас, стосовно доведення окремих обставин Суд визнавав за необхідне відхилитися від цього стандарту. Так, внаслідок неподання урядом запитаних істотних доказів або достатніх пояснень стосовно певних обставин, які підлягали доведенню іншою стороною, Суд вказав на можливість дійти висновків про існування цих обставин (adverse inferences) та ухвалити рішення стосовно таких обставин із застосуванням значно нижчого стандарту переваги доказів (preponderance of evidence) (§ 107 рішення від 10.12.2010 у справі Трепашкін проти Росії (№ 2). Суд підкреслював, що відповідно до його усталеної практики доведеність може випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого ж плану неспростованих презумпцій (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі Абу Зубайда проти Литви). Окрім того, рівень переконаності, необхідний для досягнення відповідного висновку, та, у зв`язку з цим, питання про покладення тягаря доведення, з необхідністю пов`язані зі специфікою фактів, природою тверджень та передбаченим Конвенцією правом, про яке йдеться. Суд також зважає у своїй практиці на серйозність наслідків, які пов`язані з можливим рішенням, що Договірна держава порушила фундаментальні права (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі Абу Зубайда проти Литви).

Що стосується загальної теорії доказів і доказування, то позиція ЄСПЛ у цьому випадку не бачить ніякої дискримінації, оскільки виходячи зі змісту статті 6 Конвенції, право кожного на захист жодним чином не допускає обмеження держави у виборі правових засобів і їх реалізації в ході звинувачення. На думку ЄСПЛ, в даній ситуації принцип рівноправності і змагальності сторін не порушується. У своїх доводах ЄСПЛ виходить з теорії «рівності зброї», тобто зрівнювання сторін не за кількісними ознаками наданих повноважень, а за процесуальним статусом в ході усього процесу, в тому числі і в суді, що підтверджує, наприклад, Постанова ЄСПЛ у справі «Рожков проти РФ» від 31.10.2013. Сам принцип «рівності зброї» передбачає, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище, ніж інша сторона.

Таким чином, із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надану на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому рішення першої інстанції про відмову у наданні відстрочки або розстрочки виконання судового рішення обґрунтоване, законне та справедливе.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що, виходячи з вимог процесуального законодавства, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення у даній справі, прийняв обґрунтоване рішення щодо відмови у задоволенні заяви відповідача, адже на підтвердження обставин, викладених в заяві про розстрочення, заявником не надано відповідних доказів, що в силу приписів статей 73, 76 ГПК України є підставою вважати про недоведеність обставин, які відповідач виклав у заяві. У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України і має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За таких обставин, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються вищенаведеним.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, є безпідставними посилання скаржника на неврахування Господарським судом Запорізької області при винесенні судового рішення правової позиції інших судів першої інстанції та незастосування п. 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України.

Перевіривши матеріали справи та надавши оцінку всім аргументам, викладеним в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

8. Коли і ким були порушені, оспорені або невизнані права чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду.

Право скаржника не порушено.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Запорізький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21) залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 29.07.2021 у справі № 908/671/18 (908/1715/21) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дати складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22.11.2021

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков