ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" листопада 2021 р. Справа №926/1264/21

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,

Матущака О.І.,

секретар судового засідання Чудяк Х.,

явка учасників справи:

від прокуратури: Лупійчук Б.В. - свідоцтво 065852 від 03.11.2021

від позивача 1: Гера В.М. витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань

від позивача 2: не з`явилися

від відповідача: не з`явилися

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Козьми Георгія Фаниковича б/н від 26.07.2021

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.06.2021, суддя Байталюк В.Д., м. Чернівці, повний текст рішення складено 05.07.2021

за позовом Чернівецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах:

1. Міністерства оборони України

2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці

до відповідача фізичної особи - підприємця Козьми Георгія Фаниковича

про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом демонтажу

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

30.03.2021 в Господарський суд Чернівецької області звернулась Чернівецька спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до фізичної особи - підприємця Козьми Георгія Фаниковича в якому просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні приміщенням будівлі № 5 (склад-гараж) військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6 шляхом демонтажу самовільно збудованої ним будівлі гаражного типу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 07.12.2017 у справі №926/2127/16, яке залишене без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 та Верховного Суду від 21.06.2018, задоволено позов КЕВ м. Чернівці до ФОП Козьми Г.Ф. та зобов`язано останнього звільнити на користь КЕВ м. Чернівці нежитлові приміщення, що знаходяться на першому поверсі будівлі № 5 (склад-гараж літ. Б) військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: пл. Театральна, 6 м. Чернівці загальною площею 68,6 кв.м. протягом 30 днів, починаючи з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Проте під час виконання наказу Господарського суду Чернівецької області № 926/2127/16 від 03.04.2018 (ВП № 58879993) державним виконавцем Першого відділу ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області установлено, що над будівлею, що була предметом спору в справі № 926/2127/16 та яка є власністю держави в особі оборонного відомства та перебуває на обліку КЕВ м. Чернівці, ФОП Козьмою Г.Ф. самовільно побудовано приміщення, що фактично є другим поверхом одноповерхової будівлі, що належить Міністерству оборони України.

Отже, станом на день подання позовної заяви, відповідачем незаконно чиняться перешкоди у користуванні будівлею шляхом самовільного зведення (побудови) на ній іншої будівлі гаражного типу, що є порушенням вимог статей 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та статті 321 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 23.06.2021 вищезазначений позов задоволено. Зобов`язано ФОП Козьму Георгія Фаниковича усунути перешкоди в користуванні Міністерством оборони України та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці приміщенням будівлі № 5 (склад-гараж) військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, 6 шляхом демонтажу самовільно збудованої ним будівлі гаражного типу, що знаходиться на другому поверсі над приміщенням будівлі № 5 (склад-гараж) військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, 6 .

Вказане рішення мотивоване тим, що саме відповідач здійснив надбудову другого поверху до одноповерхової будівлі, що належить Міністерству оборони України в силу вимог статей 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що:

1)керівником прокуратури не обґрунтовано наявності підстав для представництва інтересів держави, а тому суд безпідставно не залишив позов без розгляду;

2)задовольнивши позов, суд не врахував, що в матеріалах справи відсутній доказ який підтверджує, що відповідач є власником будівлі, яку прокурор просить демонтувати, а також не визначено чи можливий демонтаж без пошкодження інших будівель споруд.

Узагальнені доводи та заперечення прокуратури.

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура погодилась з висновками місцевого господарського суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені у оскаржуваному рішенні.

В судове засідання 17.11.2021 з`явилися представники прокуратури та позивача 1. Позивач 2 та відповідач у судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

Представники прокуратури та позивача 1 у судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників прокуратури та позивача 1, що з`явилися, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України", в тому числі майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Згідно статей 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання.

Відповідно до додатку № 1 до наказу начальника Чернівецького гарнізону Міністерства оборони України № 4 від 20.01.2021 спірне нерухоме майно закріплене за 33 гарнізонним будинком офіцерів військового містечка № 101. В свою чергу, згідно додатку № 2 до наказу військове містечко № 101 закріплене за Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці.

Статтею 137 Господарського кодексу України передбачено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 07.12.2017 у справі № 926/2127/16 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до Фізичної особи-підприємця Козьми Георгія Фаниковича про зобов`язання звільнити орендоване приміщення, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.06.2018, позов задоволено зобов`язано фізичну особу-підприємця Козьму Георгія Фаниковича звільнити на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці нежитлові приміщення, що знаходяться на першому поверсі будівлі № 5 (склад-гараж літ. Б) військового містечка № НОМЕР_1 за адресою пл. Театральна, 6, м. Чернівці, загальною площею 68,6 кв.м, протягом 30 днів, починаючи з наступного дня, після набрання рішенням законної сили.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, даним рішенням встановлено обставини, що відповідач після закінчення договору оренди, не звільнив нежитлове приміщення, що знаходиться на першому поверсі будівлі № 5 (склад-гараж літ. Б) військового містечка № НОМЕР_1 за адресою пл. Театральна, 6, м. Чернівці, загальною площею 68,6 кв.м,, що належить позивачу.

Судами встановлено, що станом на день винесення даного рішення відповідачем рішення Господарського суду Чернівецької області у справі № 926/2127/16 від 07.12.2017 не виконано та відповідачем не звільнено нежитлові приміщення, що знаходяться на першому поверсі будівлі № 5 (склад-гараж літ. Б) військового містечка № 101за адресою пл. Театральна, 6, м. Чернівці, загальною площею 68,6 кв.м. (постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №58879993 від 11.04.2019, а.с. 33).

Відповідно до акту обстеження будівлі інв. № 101/5 (склад-гараж, літ. Б) Чернівецького гарнізону за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, 6 (а.с. 86) затвердженого начальником КЕВ м. Чернівці 14.04.2021, складеного за участю голови комісії - Заступника начальника головного інженера КЕВ м. Чернівці та членів комісії: начальника відділення експлуатації фондів КЕВ м. Чернівці, начальника проектно-кошторисної групи КЕВ м. Чернівці, економіста КЕВ м. Чернівці, економіста КЕВ м. Чернівці та інженера КЕВ м. Чернівці, встановлено, що над будівлею (на будівлі), що була предметом спору в справі № 926/2127/16, яке не звільнено відповідачем на користь позивача, самовільно зведено приміщення, що є другим поверхом одноповерхової будівлі, що належить Міністерству оборони України.

Отже, станом на день ухвалення судом даного судового рішення відповідачем вчиняються перешкоди у користуванні будівлею шляхом самовільного зведення (побудови) на ній іншої будівлі гаражного типу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною першої якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Судами не встановлено фактів виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 07.12.2017 у справі № 926/2127/16, за змістом якого відповідача зобов`язано звільнити приміщення на користь позивача, над яким зведено надбудову, а тому висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам по справі про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача демонтувати надбудову, на спорудження якої відсутні будь-які дозвільні документи.

Заперечення відповідача, що не ним здійснювалася надбудова другого поверху над першим, спростовується тими обставинами, що ним і надалі утримується приміщення першого поверху і саме він після винесення рішення про зобов`язання його звільнити має доступ до нього.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не з`ясовано, чи демонтаж надбудови не спричинить пошкодження першого поверху, в даному спорі не має правового значення, оскільки підлягає відновленню легітимне право власника майна на можливості безперешкодно користуватися своїм майном, та на свій розсуд ним розпоряджатися, у той час як спорудження надбудови над першим поверхом, відповідачем без належної правової підстави свідчить про порушене право позивача, що підлягає захисту судом.

Доводи відповідача не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні першої інстанції.

Щодо повноважень прокурора.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким є Закон України "Про прокуратуру".

За змістом абзаців 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом у липні 2019 року) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень частин 3- 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, обґрунтував та довів підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом, а саме позивачами жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Військовим прокурором неодноразово повідомлено позивачів про порушення законодавства та необхідності вжиття заходів у судовому порядку, зокрема листами від 09.03.2021 за вих. № 414, вих -21.

Однак, посадові особи Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці обмежились формальною перепискою із прокуратурою та продовжили бездіяльність щодо не вжиття заходів на усунення порушення законодавства шляхом пред`явлення позовної заяви до суду.

Прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу довів, що цей орган(органи) не здійснювали або неналежним чином здійснювали захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

Таким чином, сам факт не звернення до суду Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, свідчить про те, що указані юридичні особи неналежно виконують свої повноваження, у зв`язку із чим у військового прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене спростовуються доводи апелянта про те, що керівником прокуратури не обґрунтовано наявності підстав для представництва інтересів держави, а тому суд безпідставно не залишив позов без розгляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду зі справи відповідає встановленим ним фактичним обставинам, прийнятим з дотриманням норм матеріального і процесуального права та передбачені законом підстави для його скасування відсутні.

Заперечення прокурора відповідають фактичним обставинам по справі, а тому судом враховує їх як обґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судовий збір в розмірі 3405,00 грн., сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги покладається на нього.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Козьми Георгія Фаниковича б/н від 26.07.2021 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.06.2021 у справі №926/1264/21 залишити без змін.

Судовий збір у розмірі 3405,00 грн. за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

О.І. Матущак

Повний текст постанови складено 29.11.2021.