ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2021 р. м. Київ Справа № 911/2220/21

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Бойко О.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Вет» (01001, місто Київ, вул. Прорізна, будинок 18/1Г, приміщення 2, код 37616771)

до

Харути Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

про стягнення 1331855,24 гривень,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Шилов В.В.;

від відповідача: не з`явився;

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Вет» (далі по тексту - позивач/ТОВ «Альфа-Вет») про стягнення з Харути Вікторії Анатоліївни (далі по тексту - відповідачка/ Харута В.А. ) заборгованості за договором поставки від 07.03.2014 № 14-0307/1 у загальному розмірі 1331855,24 гривень, з яких: 1134128,56 гривень основний борг, 101434,66 гривень 3% річних, 96292,02 гривень інфляційні втрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в порушення умов договору поставки від 07.03.2014 № 14-0307/1 відповідачка за поставлений товар в повному обсязі не розрахувалася, внаслідок чого утворилася стягувана сума заборгованості у розмірі 1134128,56 гривень, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/2220/21 та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

На виконання приписів ч. 6 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України 06.08.2021 судом здійснено запит до органу реєстрації щодо зареєстрованого місце проживання (перебування) відповідача у справі - Харути Вікторії Анатоліївни .

27.08.2021 до суду від Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради надійшло повідомлення про зняття з зареєстрованого місце проживання відповідачки та повідомлено про відсутність інших відомостей про подальшу реєстрацію її місця проживання.

Частиною 10 статті 176 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Враховуючи, що отримана судом інформація у встановленому процесуальним законодавством порядку не дала можливості встановити фактичне місце проживання (перебування) відповідачки, інформацію про розгляд даної справи судом розміщено на офіційному веб-порталі судової влади України.

Підготовче судове засідання у справі неодноразово судом відкладалося та остаточно ухвалою суду від 13.10.2021 підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 03.11.2021.

В судове засідання 03.11.2021 з`явився представник позивача, який заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідачка процесуальним правом на подання відзиву не скористалася, щодо розгляду справи повідомлялася судом належним чином, шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України відповідного оголошення.

Приймаючи до уваги те, що відповідачка не скористалася наданими їй процесуальними правами, а наявних у матеріалах справи доказів достатньо для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.03.2014 між ФОП Харута В.А. (покупець) та ТОВ «Альфа-Вет» (продавець) укладено договір поставки № 14-0307/1 (далі - договір), відповідно до умов якого:

- продавець відповідно до умов цього договору зобов`язується поставити кормові добавки, ветеринарні препарати, вакцини, біопрепарати, вітамінні та лікарські препарати, іншу ветеринарну продукцію (далі - Товар), а покупець - прийняти та оплатити товар у кількості, по найменуванню і цінах, зазначених у накладних (видаткових), що виписуються на кожну партію товару (пункт 1.1.);

- ціна по кожному найменуванню і на кожну партію товару вказується в рахунках-фактурах продавця та в накладних на кожну партію товару і містить у собі податок на додану вартість (пункт 2.1.);

- покупець зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок продавця вартість поставленої йому партії товару протягом 30 календарних днів з моменту отримання партії товару, згідно накладних (моментом отримання товару вважається момент підписання покупцем видаткової накладної) (пункт 2.2.);

- датою (моментом) поставки (передачі) товару вважається дата підписання видаткової накладної покупця, що засвідчує прийняття товару покупцем від продавця (пункт 3.5.);

- договір набирає сили з моменту підписання і діє до 31.12.2014. Договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо за місяць до закінчення строку його дії ні від однієї зі сторін не поступило письмового повідомлення про бажання розірвати договір (пункти 9.1, 9.2.).

Так, на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв за період з 19.07.2018 по 20.07.2018 без заперечень та зауважень обумовлений договором товар на загальну суму 3051953,56 гривень, що підтверджується долученими до матеріалів справи видатковими накладними, а саме: № РН-0001870 від 19.07.2018 на суму 336041,05 гривень, № РН-0001875 від 19.07.2018 на суму 757774,59 гривень, № РН-0001889 від 19.07.2018 на суму 604358,79 гривень, № РН-0001911 від 19.07.2018 на суму 734562,30 гривень, № РН-0001889 від 20.07.2018 на суму 619216,83 гривень.

Позивач стверджує, що відповідач, в порушення своїх договірних зобов`язань, свій обов`язок щодо оплати поставленого позивачем товару виконав частково, сплативши 1917825,00 гривень, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями платіжних доручень та меморіальних ордерів від 26.07.2018 № 95 на суму 171300,00 гривень, від 26.07.2018 № 96 на суму 552840,00 гривень, від 30.07.2018 № 116 на суму 10000,00 гривень, від 03.08.2018 № 6599 на суму 316545,00 гривень, від 06.08.2018 № 139 на суму 555000,00 гривень, від 07.08.2018 № 142 на суму 2000,00 гривень, від 14.08.2018 № 164 на суму 2000,00 гривень, від 15.08.2018 № 169 на суму 2000,00 гривень, від 23.08.2018 № 202 на суму 2000,00 гривень, від 11.09.2018 № 289 на суму 50000,00 гривень, від 12.09.2018 № 299 на суму 20000,00 гривень, від 17.09.2018 № 2158 на суму 99900,00 гривень, від 17.09.2018 № 328 на суму 58240,00 гривень, від 20.09.2018 № 347 на суму 5000,00 гривень, від 28.09.2018 № 396 на суму 5000,00 гривень, від 19.10.2018 № 493 на суму 5000,00 гривень, від 22.10.2018 № 498 на суму 5000,00 гривень, від 30.10.2018 № 531 на суму 10000,00 гривень, від 20.06.2019 № 6 на суму 1000,00 гривень, від 26.10.2020 № 84091767.1 на суму 15000,00 гривень, від 03.11.2020 №№ 85847426.1, 85847161.1 на суму 10100,00 гривень та 4900,00 гривень відповідно, від 10.11.2020 № 87000833.1 на суму 15000,00 гривень.

Таким чином, як зазначає позивач, станом на день звернення до суду із розглядуваним позовом заборгованість відповідачки перед позивачем за поставлений та неоплачений відповідачкою товар за договором становила 1134128,56 гривень.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Досліджуючи питання віднесення розглядуваного спору до господарської юрисдикції, суд зазначає, що згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця Харута Вікторія Анатоліївна припинено з 30.09.2020 (номер запису 010006788).

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України).

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Отже, з 30.09.2020 Харута Вікторія Анатоліївна втратила статус підприємця.

За змістом правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 та від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, права та обов`язки за яким у Харути Вікторії Анатоліївни із втратою нею статусу фізичної особи-підприємця не припинились, а тому спір у справі належить до господарської юрисдикції

Щодо суті позовних вимог суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст. ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, п. 2.2. договору сторони визначили, що покупець зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок продавця вартість поставленої йому партії товару протягом 30 календарних днів з моменту отримання партії товару, згідно накладних (моментом отримання товару вважається момент підписання покупцем видаткової накладної).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень (меморіальних ордерів), відповідачка за отриманий товар розраховувалася частково та з порушенням строку обумовленого сторонами в договорі.

З урахуванням викладеного вище, відповідно до приписів ст. 692 Цивільного кодексу України та умов п. 2.2. договору строк оплати за отриманий товар у відповідача є таким що настав.

Відповідачка процесуальним правом на подання відзиву не скористалася, доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та сплати коштів за поставлений товар у повному обсязі не надала, доказів пред`явлення позивачу претензій та зауважень щодо кількості, якості та вартості товару або накладних на повернення товару також не надано.

Враховуючи викладене вище, суд вважає доведеним факт існування простроченої заборгованості відповідачки перед позивачем у сумі 1134128,56 гривень, а вимога позивача про стягнення з відповідачки існуючої заборгованості є обґрунтованою, матеріалами справи підтверджена та належить до задоволення.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідачки 101434,66 гривень 3% річних розрахованих за загальний період з 22.08.2018 по 08.07.2021 та 96292,02 гривень інфляційних втрат розрахованих за загальний період з серпня 2018 року по травень 2021 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних та інфляційних втрат на предмет правильності та обґрунтованості, судом встановлено, що його здійснено арифметично вірно, відтак вимоги позивача про стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю у заявленому позивачем розмірі, а саме 101434,66 гривень та 96292,02 гривень відповідно.

Відповідачка контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення додаткових нарахувань не надала, доводи позивача не спростувала.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

А саме суд приймає рішення про стягнення з Харути Вікторії Анатоліївни на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Вет» 1134128,56 гривень основного боргу, 101434,66 гривень 3% річних та 96292,02 гривень інфляційних втрат.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 19977,83 гривень, суд у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України відносить на відповідачку.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 54, 73-80, 86, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Вет» задовольнити повністю.

Стягнути з Харути Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Вет» (01001, місто Київ, вул. Прорізна, будинок 18/1Г, приміщення 2, код 37616,56 гривень основного боргу, 101434,66 гривень 3% річних, 96292,02 гривень інфляційних втрат та 19977,83 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 22.11.2021.

Суддя Р.М. Колесник