РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.11.2021Справа № 910/11878/21

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження

справу № 910/11878/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма

"Інвестгруп"

до 1) Акціонерного товариства "Асвіо банк";

2) Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк";

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсними результатів аукціону та договору про відступлення

(купівлі-продажу) прав вимоги

за участю представників сторін:

від позивача: Савенко Є.О.;

від відповідача-1: Безносик А.О.;

від відповідача-2: не з`явились;

від третьої особи: Кузьмік Д.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Акціонерного товариства "Асвіо банк"; 2) Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" визнання недійсними результатів аукціону та договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що проведений аукціон від 22.10.2019 з продажу активів Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" за лотом № GL18N212006 в частині продажу права вимоги до ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" за Кредитним договором №0606/01 від 06.06.2012 та укладений за наслідками аукціону між відповідачами Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 54-UA-EA-2019-10-16-000024-b в частині відступлення права вимоги до ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" за Кредитним договором № 0606/01 від 06.06.2012 суперечать положенням ч.1 ст. 514 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11878/21, справу вирішено розглядати за правилами загального провадження, підготовче засідання призначено на 02.09.2021. Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

11.08.2021 на адресу суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про витребування доказів у відповідача-2 і третьої особи.

01.09.2021 на електронну пошту суду від третьої особи надійшла заява про врахування висновків ВПВС (справа № 522/1528/15-ц).

Присутній у судовому засіданні 02.09.2021 представник позивача просив надати час на ознайомлення з відзивом відповідача-1, який не надійшов на адресу позивача, та не заперечував щодо задоволення клопотання відповідача-1 про витребування доказів.

Представник відповідача-1 просив задовольнити клопотання про витребування доказів.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився.

Представник третьої особи заперечив щодо задоволення клопотання відповідача-1 про витребування доказів, посилаючись на те, що наведені у клопотанні докази не стосуються предмету спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2021 частково задоволено клопотання Акціонерного товариства "Асвіо банк" про витребування доказів.

В судовому засіданні 02.09.2021 оголошено відкладення на 16.09.2021.

03.09.2021 від відповідача-1 на адресу суду повторно надійшла заява про врахування висновків ВПВС (522/1528/15-ц).

14.09.2021від позивача надійшла відповідь на відзив.

15.09.2021 від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

16.09.2021 від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні 16.09.2021 оголошено відкладення на 21.10.2021.

04.10.2021 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли документи на виконання ухвали суду від 02.09.2021.

20.10.2021 від позивача надійшла заява про зміну предмета позову.

21.10.2021 від відповідача-1 надійшли заперечення на заяву про зміну предмета позову.

Присутній у судовому засіданні 21.10.2021 представник позивача просив прийняти до розгляду заяву про зміну предмета позову.

Представники відповідача та третьої особи заперечили щодо прийняття заяви позивача про зміну предмета позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в прийнятті заяви позивача про зміну предмета позову, оскільки вказаною заявою одночасно змінюються і предмет, і підстави позову, що суперечить положенням ч. 3 ст. 46 ГПК України.

В судовому засіданні 21.10.2021, враховуючи відсутність будь-яких інших заяв і клопотань представників сторін та оскільки судом вирішені питання, зазначені у ч. 2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України, а також здійснені усі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.11.2021.

03.11.2021 від позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №640/30527/21.

В судовому засіданні 04.11.2021 судом розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, з огляду на те, що справи №910/11878/21 і №640/30527/21 не є пов`язаними, оскільки результати розгляду справи №640/30527/21 не можуть вплинути на вирішення спору по суті у даній справі з огляду на предмет заявлених позовних вимог.

Присутній у судовому засіданні 04.11.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, а також заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що представник позивача розраховував на задоволення судом клопотання про зупинення провадження у справі.

Суд відмовив в задоволенні вказаного клопотання з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив, посилаючись на доводи, наведені у відзиві на позов.

Представник третьої особи також зазначав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 04.11.2021, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

06.06.2012 між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Актив - Банк» (банком) та товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо - комерційна фірма «Інвестгруп» (позичальником) був укладений Кредитний договір № 0606/01 (зі змінами та доповненнями).

На підставі вказаного договору позичальнику - ТОВ «ВКФ «Інвестгруп», відкрито кредитну лінію з лімітом 116025261,00 грн та строком погашення кредиту в розмірі 90000000,00 грн не пізніше 11.01.2014, решти заборгованості - не пізніше 20.05.2014.

Постановою правління НБУ від 12.06.2014 № 349/БТ ПАТ «КБ «АКТИВ-Банк» було віднесено до категорії проблемних банків та з метою відновлення фінансового стану ПАТ «КБ «Актив-Банк» установлено для ПАТ «КБ «АКТИВ-Банк» певні обмеження його-діяльності.

Постановою НБУ від 02.09.2014 № 545 Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-банк» було віднесено до категорії неплатоспроможного банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «КБ «Актив-Банк» від 02.09.2014 № 79 з 03.09.2014 була розпочата процедура виведення ПАТ «КБ «Актив-Банк» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації.

В силу положень ч. 3 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (ч. 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За визначенням, наведеним у ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відкриті торги - спосіб продажу майна (активів), за якого переможцем (покупцем) стає учасник, що відповідає конкурсним умовам, запропонував за майно (активи) найвищу ціну та взяв на себе виконання конкурсних зобов`язань, а для об`єктів цивільних прав, обмежених в обороті, - також може мати зазначене майно у власності чи на підставі іншого речового права та має відповідні ліцензії і дозволи.

Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду (ч. 7 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

22.10.2019 було проведено електронний аукціон з продажу активів (майна) лоту: Пул активів ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК», а саме нерухоме майно, майнові права на нерухоме майно, земельні ділянки, основні засоби, права вимоги та майнові права за кредитними договорами, що укладені з юридичними та фізичними особами, дебіторська заборгованість та майнові права за дебіторською заборгованістю за господарськими операціями та цінними паперами.

Переможцем електронного аукціону № UA-EA-2019-10-16-000024-b стало АТ «ACBIO БАНК», ціна продажу лоту 15400000,00 грн.

ПАТ «КБ «Актив-Банк» та АТ «ACBIO БАНК» укладено Договір № 55-UA-EA-2019-1016-000024-b 2 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 07.11.2019 (далі - Договір).

Договором ПАТ «КБ «Актив-Банк» відступає шляхом продажу АТ «ACBIO БАНК» належні ПАТ «КБ «Актив-Банк», а АТ «ACBIO БАНК» набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги ПАТ «КБ «Актив-Банк» до позичальників та/або заставодавців, та/або поручителів зазначених у додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами, та/або договорами застав та/або договором поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору.

За Договором АТ «ACBIO БАНК» в день укладення цього Договору набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: права вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, тощо.

Розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до Договору.

Права кредитора за Основними договорами переходять до АТ «ACBIO БАНК» у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору серед договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, зокрема, є ТОВ «ВКФ «ІНВЕСТГРУП».

Відповідно до п. 24 Додатку, ПАТ "КБ "Актив-банк" відступлено АТ "Асвіо Банк" право вимоги за кредитним договором № 0606/01 в загальному розмірі 228 769 396, 59 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 116 025 235,00 грн; прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом - 112 744 161, 59 грн.

Позивач стверджує, що розмір права вимоги за кредитним договором № 0606/01 відступленого відповідачем-2 на користь відповідача-1 не відповідає дійсності, оскільки:

- було включено до Пулу активів право вимоги за кредитним договором № 0606/01 в більшому обсязі, ніж той, який існував на момент підготовки та проведення Аукціону від 22.10.2019;

- за насідками Аукціону від 22.10.2019 укладено Договір відступлення, за яким відступлено право вимоги за кредитним договором № 0606/01 в більшому обсязі, ніж той, який існував на момент укладення договору відступлення.

Враховуючи вищезазначене, позивач вважає, що Аукціон від 22.10.2019 в частині продажу права вимоги до ТОВ "ВКФ "Інвестгруп" за кредитним договором № 0606/01 та Договір відступлення в частині відступлення права вимоги до ТОВ "ВКФ "Інвестгруп" за Кредитним договором № 0606/01 суперечать чинному законодавству України, а саме: ч. 1 ст. 514 ЦК України, що є підставою для визнання Аукціону від 22.10.2019 та Договору відступлення в зазначеній частині недійсними.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Таким чином, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права. Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й бути здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому, частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право кожної особи на захист свого порушеного права, його невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 4 Господарського процесуального кодексу України. Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право людини на доступ до правосуддя, а відповідно статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав. З наведеного слідує, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як вже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 року у справі № 927/522/17.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Таким чином, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача.

У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Вирішуючи спір про "визнання права", господарський суд повинен диференціювати такі позовні вимоги від вимог про встановлення юридичних фактів, які не підвідомчі судам господарської юрисдикції, а підвідомчі цивільним судам. При цьому, судам належить встановити чи існує між сторонами "спір про право", якими правовими механізмами таке право може бути захищене з огляду на договірні зобов`язання сторін, чи є достатнім для його захисту саме "визнання права", чи потрібне застосування інших механізмів для захисту існуючого права, виходячи з умов укладеного господарського договору.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

В обґрунтування порушення своїх прав позивач зазначив, що продаж права вимоги за оспорюваним договором та аукціоном здійснено у розмірі, який перевищує реальну заборгованість боржника.

За правилом ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір відступлення прав є підставою для сингулярного правонаступництва, в силу якого не відбувається припинення попереднього кредитного зобов`язання. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу - на стороні кредитора - у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників. Отже, у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні.

Визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим лише стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання).

У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник (та інші особи) в силу загальних норм Цивільного кодексу України, не позбавлені права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у них доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Отже, укладення спірного правочину та проведення спірних торгів не порушує жодних прав чи законних інтересів боржника.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення саме його права або охоронюваного законом інтересу відповідачами.

Також суд зазначає, що ефективні засоби захисту боржника проти нового кредитора визначені ч. 1 ст. 518 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Відтак, звернення боржниками з позовом про визнання недійсними договору відступлення прав вимоги та результатів аукціону є неналежним способом захисту.

Також, судом враховано правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі № 522/1528/15-ц, в якій зазначається наступне.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Отже, визнання договору купівлі-продажу майнових прав та електронних торгів недійсними є превентивним способом захисту прав, що в свою чергу не є ефективним способом захисту порушеного права.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачами прав та охоронюваних законом позивача", а також неналежності обраного позивачем способу захисту.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 23.11.2021.

Суддя А.І. Привалов