РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.10.2021Справа № 910/9925/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті"

до Приватного підприємства "ЮВ ТРАНС"

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 151 597, 24 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Юлдашева К.В.;

Від відповідача: Василюк Н.І.;

Від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "ЮВ ТРАНС" (далі - відповідач) про стягнення 151 597, 24 грн, з яких: відсотки за користування неповернутою сумою кредиту у розмірі 3 740, 42 грн, штраф у розмірі 20 % від суми кредиту згідно п. 8.2 загальних умов кредитування у розмірі 54 998, 77 грн, компенсація понесених витрат, згідно п. 8.5 договору у розмірі 65 816, 61 грн, сума простроченої заборгованості по відшкодуванню страхових платежів згідно п. 5.6 договору у розмірі 24 366, 47 грн, 3 % річних за час прострочення відшкодування страхових платежів згідно п. 5.6 договору у розмірі 657, 55 грн та інфляційне збільшення за час прострочення відшкодування страхових платежів згідно з п. 5.6 договору у розмірі 2 017, 42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Кредитного договору № 50011197 від 25.11.2013 в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 відкрито провадження у справі № 910/9925/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, на підставі стаття 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справу ОСОБА_1 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву, позивачу для подачі відповіді на відзив, третій особі строк для подачі пояснень по справі.

13.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи надійшли пояснення по справі та заява про застосування строків позовної давності.

13.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

27.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли пояснення по справі.

04.08.2021 та 05.08.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2021 вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи на 06.09.2021.

25.08.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

03.09.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли заперечення.

Представник третьої особи у судове засідання 06.09.2021 не з`явився.

У судовому засіданні 06.09.2021 судом було розглянуто клопотання відповідача про витребування доказів від 04.08.2021 та 05.08.2021, в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у позивача документи по справі та оголошено перерву по справі до 22.09.2021.

21.09.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення витребуваних судом доказів.

21.09.2021 через електронну пошту до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

У судовому засіданні 22.09.2021 представник відповідача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.09.2021 заперечив щодо заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 22.09.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви по розгляду справи по суті на 04.10.2021.

29.09.2021 через електронну пошту до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності та проведення судового засідання без участі представника.

29.09.2021 через електронну пошту до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності та проведення судового засідання без участі представника.

У судовому засіданні 04.10.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви по розгляду справи по суті на 06.10.2021.

Представник третьої особи у судове засіданні 06.10.2021 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 06.10.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

25.11.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - компанія) та Приватним підприємством «ЮВ ТРАНС» (далі - позичальник) укладено Кредитний договір, відповідно до п.1.1. якого компанія зобов`язалась надати позичальнику Кредит у сумі, визначеній у Кредитному договорі в українських гривнях. В Кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін. Компанія також може надати позичальнику додатковий кредит на страхування майна, придбання якого є цільовим призначенням Кредиту (далі - додатковий кредит) у сумі, визначеній у Кредитному договорі. Надання Компанією Додаткового кредиту позичальнику погоджується сторонами в Кредитному договорі. Якщо сторони не погодили надання Додаткового кредиту в кредитному договорі, положення Загальних умов кредитування щодо додаткового кредиту до сторін не застосовується. Умови надання Додаткового Кредиту передбачено статтею 10 та іншими положеннями цих Загальних умов кредитування. Сторони можуть погодити надання Компанією додаткового кредиту на страхування майна або інший вид страхування та передбачити умови його надання у відповідній додатковій угоді до Кредитного договору.

Як встановлено п. 1.2 позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії кредит та додатковий кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та додаткового кредиту, а також інші платежі відповідно до умов Кредитного договору.

Сума кредиту 274 993, 84 грн, цільове призначення кредиту: на придбання автомобіля марки VW, модель Tiguan, кузов № НОМЕР_1 , рік випуску 2013.

За використання Кредиту у межах встановленого терміну кредитування позичальник, згідно з п.2.1. загальних умов, сплачує компанії проценти за процентною ставкою, визначеною у Кредитному договорі. Зазначену процентну ставку, за умовами Кредитного договору, Сторони визначили на рівні 9, 90% на рік, та передбачили, що вона є змінною відповідно до п.2.3. Загальних умов.

Повернення кредиту здійснюється позичальником у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, за винятком випадків (п. 1.4.2 договору).

Змістом п.3.2. та 3.2.1. Загальних умов передбачено право ТОВ «Порше Мобіліті» достроково вимагати повернення Кредиту у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) або плати за користування Кредитом на строк щонайменше ніж 1 (один) календарний місяць.

Позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позивальником розраховується компанією і вказується у повідомленні компанії) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб) та протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб - підприємців та юридичних осіб) (п. 3.3 договору).

Як встановлено п. 8.2 договору у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3., за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь - якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту до графіка погашення кредиту, передбаченої в статті 3.2.1 позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20 % від суми кредиту.

Збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконання кредитного договору повинні бути відшкодовані винною стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції (п. 8.5 договору).

Пунктом 10.1 встановлено, що компанія надає позичальнику додатковий кредит на страхування у сумі та на умовах, зазначених у кредитному договорі.

До договору між сторонами були узгоджені графіки погашення кредиту.

В подальшому, 27.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - заставодержатель) та Приватним підприємством «ЮВ ТРАНС» (далі - заставодавець) укладено Договір застави транспортного засобу № 50011197, відповідно до п.1.1 якого заставодавець з метою забезпечення виконання викладених зобов`язань заставляє майно (далі - предмет застави), а саме автомобіль з наступними характеристиками: Volkswagen Tiguan, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2013.

Пунктом 2.3.9 передбачено, що якщо заставодавець не сплатить страховій компанії страхові платежі у строки, обумовлені договором (договорами) страхування, які будуть укладені з пунктом 2.3.7 договору, заставодавець дає згоду та доручає заставодержателю здійснити від імені і за рахунок заставодавця сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування на користь страхової компанії.

Заставодержатель має право задоволення своїх вимог за договором та за кредитним договором, яке виникає у заставодержателя у випадку невиконання (або часткового невиконання) заставодавцем своїх зобов`язань перед заставодержателем за кредитним договором та в інших випадках, передбачених цим договором, при прострочені належного платежу та згідно з розділом 4 договору (п. 5.1 договору).

Задоволення вимог заставодержателя здійснюється: шляхом добровільної передачі предмета застави у власність заставодержателя; шляхом звернення стягнення на предмет застави (п. 5.2 договору).

12.11.2015 між сторонами укладено Договір про внесення змін/ Додаткова угода № 1 до Кредитного договору № 50011197 від 25.11.2013, відповідно до змісту п.1.1 якого компанія зобов`язується надати позичальнику додаткову суму кредиту (далі - додатковий кредит) у сумі еквіваленту 11 286, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії суму додаткового кредиту у повному обсязі, а також сплатити проценти за його використання та інші платежі відповідно до умов Кредитного договору, всіх додатків, що є його невід`ємними частинами та цієї додаткової угоди. Сторони встановили, що на дату укладення цієї додаткової угоди еквівалент суми додаткового кредиту у іноземній валюті, прийнятій для сторін дорівнює 256 756, 50 грн.

Цільове призначення Додаткового кредиту: сплата страхових платежів відповідно до Договору страхування № мк 81889а5ф від 27.11.2015, укладеного позичальником з AT CK «АХА Страхування» (п. 1.2 договору).

За умовами п. 1.4 додатковий кредит надається позичальнику шляхом перерахування компанією на користь страхової компанії, грошових коштів за страхові премії відповідно до Договору страхування, що підлягають сплаті компанією рівними місячними платежами. Позичальник доручає компанії перераховувати страхові премії на користь страхової компанії рівними місячними.

Так, на виконання умов вищевказаного договору між АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - страховик) та ПП «ЮВ ТРАНС» (далі - страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № мк81889а5ф, відповідно до п. 4 якого предметом договору є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом та іншим майном, вказаним у розділі 5, а саме транспортного засобу Volkswagen Tiguan, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2013.

Пунктом 14.1 Договору передбачено, що страховий платіж сплачується в гривневому еквіваленті згідно курсу, на робочий день, що передує даті розрахунку платежу, в строк не пізніше дати, вказаної у Додатку № 1.

Умовами п. 22.2.1 Договору страхування регламентовано, що страхувальник зобов`язаний своєчасно вносити страхові платежі.

Порядок сплати страхових платежів визначений Додатком №1 до Договору страхування (копія долучена до матеріалів справи).

02 серпня 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду до Кредитного договору за умовами якої, сторонами погоджено та внесено зміни в розділі «основні умови кредиту», викладено у наступній редакції «строк кредиту: 84 місяців» та погоджено новий графік погашення кредиту.

Відповідно до умов Кредитного договору позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 274 993, 84 грн та додаткового кредиту у розмірі 256 756, 50 грн.

Як зазначає позивач внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором позивач вимушений був звернутись із вимогою № 50011197 від 16.04.2020 про дострокове повернення кредиту та сплату поточної заборгованості на загальну суму 145 859, 43 грн.

Станом на день формування вимоги, залишок невиплаченої суми кредиту становив 90 865 грн. 45 коп., що відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк» станом на 16.04.2020 року (27,190 грн. за 1 долар США) являлось еквівалентом 3 341 87 доларів США, а заборгованість з несплачених чергових платежів за період з лютого по квітень 2020 року становила 52 593,96 грн.

Вимога була отримана відповідачем 21 квітня 2020 року, то крайнім строком повернення кредиту було 27 квітня 2020 року.

Позивач зазначає, що після 27.04.2020 відповідачем було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 27 039, 36 грн., а саме: 17 039, 36 грн. (28.04.2020) та 10 000, 00 грн. (15.05.2020), які було зараховано в рахунок погашення заборгованості за Договором.

Проте, за доводами позивача, відповідач належним чином не виконав всі свої зобов`язання за Кредитним договором, що і стало підставою для звернення з даним позовом.

Позивач зазначає, що ним були виставлені рахунки на сплату відсотків на загальну суму 3 740, 42 грн за період з травня по вересень 2020 року:

- Рахунок № 00454279 від 04.05.2020 на суму 743, 01 грн;

- Рахунок № 00455816 від 01.06.2020 на суму 740, 25 грн:

- Рахунок № 00457320 від 01.07.2020 на суму 735, 29 грн;

- Рахунок № 00458790 від 03.08.2020 на суму 762, 59 грн;

- Рахунок № 00460181 від 01.09.2020 на суму 759, 28 грн.

На виконання умов вищевикладених договорів позивач також виставив відповідачу рахунки по страховим платежам за період з травня 2020 по серпень 2020 на загальну суму 24 366, 47 грн.

Так, у зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем, позивач був вимушений скористатися своїм правом відповідно до Договору і чинного законодавства та розпочав процедуру звернення стягнення на предмет застави у примусовому порядку та процедуру повернення заборгованості за договором.

09.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис № 1911 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за Договором у розмірі 118 425, 17 грн.

12.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва було відкрито виконавче провадження щодо примусового звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса № 1911 від 09.09.2020 р.

14.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва було винесено постанову про опис та арешт майна боржника.

Позивач зазначає, що 14.09.2020 відповідачем здійснено платіж на суму - 118 425, 17 грн, які було зараховано в рахунок погашення заборгованості за Договором та дострокове повернення суми кредиту визначені у виконавчому написі нотаріуса.

Постановою приватного виконавця від 14.09.2020 закінчено виконавче провадження № 63021032.

Позивач вказує, що для здійснення дій щодо підготовки та подання до суду позовної заяви про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором було залучено ТОВ «ЮК» «ПраймЛекс» та сплачено рахунок на суму 6 900, 00 грн.

Також, позивач скористався юридично-консультаційними послугами ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" щодо вчинення виконавчого напису, за які, ним було сплачено 56 916, 16 грн.

У зв`язку з несплатою відповідачем виставлених для оплати сум, ТОВ "Порше Мобіліті" звернулося до суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства «ЮВ ТРАНС» суми у розмірі 151 597, 24 грн., з яких 3 740,42 грн відсотки за користування неповернутою сумою кредиту, 54 998, 77 грн штрафні санкції, 24 366, 47 грн. відшкодування страхових платежів, 3 % річних у розмірі 657, 55 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 017, 42 грн та компенсація понесених витрат, відповідно до п. 8.5 договору у розмірі 65 816, 61 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог з наступних підстав:

- позивач застосував процедуру дострокового відкликання кредиту з 16.04.2020 та змінив строк дії Кредитного договору та додаткового договору, а тому нарахування процентів за користування кредитом та нарахування страхових платежів за період з травня по вересень 2020 є безпідставним;

- відповідач зазначив, що нарахування штрафу є незаконним, оскільки позивачем порушено строки позовної давності;

- заперечив щодо стягнення збитків у розмірі 65 816, 61 грн на підставі п.8.5 договору, з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Матеріали справи свідчать, що правовідносини між сторонами виникли з кредитного договору № 50011197 від 25.11.2013 року.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.ч 1, 2 ст.1050 ЦК України).

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач направив відповідачу вимогу про дострокове повернення суми кредиту, несплачених чергових платежів та штрафних санкцій.

Як встановлено п. 1.2 Кредитного договору позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії кредит та додатковий кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та додаткового кредиту, а також інші платежі відповідно до умов Кредитного договору.

З урахування викладеного вище суд, погоджується з доводами позивача про нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом за період з травня по вересень 2020 на загальну суму 3 740, 42 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 54 998, 77 грн штрафних санкцій, нарахованих на підставі п. 8.2 Загальних умов кредитування, суд зазначає наступне.

Зі змісту п. 8.2 Загальних умов кредитування вбачається, що сторонами визначено відповідальність у вигляді стягнення 20% від суми кредиту.

Сума кредиту встановлена у розмірі 274 993, 84 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру штрафу, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає штраф у розмірі 54 998, 77 грн.

Щодо відшкодування страхових платежів в сумі 24 366, 47 грн., то в підтвердження своїх вимог позивач надав копії рахунків від АТ «СК АРКС» від 12.05.2020 на суму 5 041, 08 грн, від 11.06.2020 на суму 5 009, 10 грн, від 13.07.2020 на суму 5 063, 65 грн, від 11.08.2020 на суму 5 191, 56 грн, які були виставлені відповідачу з урахуванням ПДВ.

Умовами п. 22.2.1. договору страхування регламентовано, що страхувальник зобов`язаний своєчасно вносити страхові платежі.

Як встановлено п. 1.4 договору про внесення змін додатковий кредит надається позичальнику шляхом перерахування компанією на користь страхової компанії, грошових коштів за страхові премії відповідно до Договору страхування, що підлягають сплаті компанією рівними місячними платежами. Позичальник доручає компанії перераховувати страхові премії на користь страхової компанії рівними місячними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов укладеного договору про внесення змін від 12.11.2015 перерахував страхові платежі на користь страхової компанії «АРКС», а тому сума у розмірі 24 366, 47 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Щодо стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 957, 55 грн та інфляційних втрат у розмірі 2 017, 42 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення розмірів 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що їх нарахування на суми страхових платежів є законним та обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному розмірі.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 65 816, 61 грн. компенсації за фактично понесені витрати позивача, суд зазначає наступне.

Як передбачено п. 8.5 кредитного договору збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконання кредитного договору повинні бути відшкодовані винною стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції.

Приписами статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Відсутність хоча б одного із перелічених вище елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення. Отже, позивачу потрібно довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

У зв`язку із порушенням відповідачем умов кредитного договору, позивач зазначає, що поніс витрати за Договором про надання професійної правничої допомоги від 24.05.2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ПраймЛекс» надало ТОВ "Порше Лізинг Україна" юридично-консультаційні послуги, що підтверджується актом наданих послуг № ПМ -0132/01 від 21.12.2020 на суму 6 900, 00 грн.

Крім того, до матеріалів справи позивачем додано акт наданих послуг № 73 від 14.09.2020, з якого вбачається, що ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» за Договором про надання юридично - консультаційних послуг від 21.06.2012 надала позивачу послуги на суму 56 916, 61 грн щодо супроводження процесу дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку, а саме підготовка, оформлення, перевірка та подання документів для вчинення виконавчого напису на договорі застави транспортного засобу, контроль оформлення такого напису, його отримання та виконання, повне супроводження виконавчого провадження, зокрема ініціювання та контроль відкриття такого, фактичний пошук транспортного засобу, супроводження процесу опису та арешту предмету застави, його доставка до місця стоянки, а також інші дії.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис № 1911 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за Договором у розмірі 118 425, 17 грн.

Доказів того, що позивачем, крім приватного нотаріуса, було залучено до вчинення як виконавчого напису, будь-яких інших осіб, матеріали справи не містять.

Таким чином, доказів того, що позивач поніс витрати у зв`язку із залученням третіх осіб, які надавали вищевказані послуги щодо транспортного засобу матеріали справи не містять.

При цьому, витрати на оплату консультативних та юридичних послуг, не мають обов`язкового характеру, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором

Віднесення до збитків витрат позивача на оплату юридичних послуг та витрат на здійснення дій щодо виконавчого напису суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки такі витрати не мають обов`язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться в необхідному (логічному) зв`язку із заборгованістю, яка існувала у відповідача за кредитним договором на момент понесення таких витрат.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 26.04.2018, від 09.07.2018 та від 03.07.2018 у справах №911/3483/16, №911/2449/17, № 904/6270/16.

Щодо заяви відповідача та третьої особи про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому при дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів, і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підставі платіжного доручення № 2049 від 14.09.2020 було здійснено сплату за кредитним договором № 50011197 від 25.11.2013 у розмірі 118 425, 17 грн

Отже, вищезазаначені дії відповідача свідчать про визнання відповідачем свого боргу, а тому суд доходить висновку, що строк позовної давності переривався та оскільки з позовом позивач звернувся до суду 16.06.2021, тому в даному випадку відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, а тому суд відмовляє у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.

Дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, господарський суд дійшов висновку, що докази позивача переважили доводи відповідача.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Аналогічні положення закріплені також і нормами ГПК України, зокрема, ст. 13 названого Кодексу, за приписами якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 викладено правовий висновок щодо стандарту доказування враховуючи, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Верховний Суд неодноразово відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "ЮВ ТРАНС" (02081, м. Київ, вул. Урлівська, буд. 21. кв. 86; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" (02152, м. Київ, Проспект Павла Тичини, буд. 1 В; ) суму боргу у розмірі 85 780, 63 грн, з яких: відсотки за користування неповернутою сумою кредиту у розмірі 3 740 (три тисячі сімсот сорок) грн. 42 коп., штраф у розмірі 54 998 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім) грн. 77 коп, суму простроченої заборгованості по відшкодуванню страхових платежів у розмірі 24 366 (двадцять чотири тисячі триста шістдесят шість) грн 47 коп, 3 % річних у розмірі 657 (шістсот п`ятдесят сім) грн. 55 коп, інфляційні втрати у розмірі 2 017 (дві тисячі сімнадцять) грн 42 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 286 (одна тисяча двісті вісімдесят шість) грн. 72 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 22.11.2021.

Суддя М.Є.Літвінова