ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2021 р. м. Київ Справа № 911/2000/21

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Лилака Т.Д. за участю секретаря судового засідання Ворка Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області (08292, Київська обл., м. Буча, вул. Києво-Мироцька, 106, код ЄДРПОУ Київської обласної прокуратури 02909996) в інтересах держави в особі: Міністерства Юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, )

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Мирна, 3, )

2) Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Мирна, 3, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2 Державна кримінально-виконавча служба України (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 81)

про визнання недійсними договорів

за участю учасників справи:

прокурор Вакуленко М.Г. (посвідчення № 061225 від 23.03.2021);

від позивача Бурла В.Є. (виписка з ЄДРПОУ);

від відповідача 1 Порхун В.М. (ордер серія КС № 666016 від 01.07.2021);

від відповідача 2 Титаренко В.М. (ордер серія АІ № 1140562 від 26.07.2021).

третя особа на стороні відповідача-2 не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області звернувся Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Міністерства Юстиції України (позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» (відповідач-1), Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» (відповідач-2), в якому просив визнати недійсним договір про надання послуг №111-Г, укладений 04.01.2021 між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» та визнати недійсним договір про надання послуг зберігання №113-Г, укладений 01.03.2021 між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофропласт». Також прокурор просив суд солідарно стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 4540,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор стверджує, що вищевказані договори про надання послуг від 04.01.2021 № 111-Г та зберігання від 01.03.2021 №113-Г за своєю суттю є прихованими договорами оренди, які у свою чергу, укладені з порушенням вимог законодавства про оренду державного майна, а отже підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.07.2021 відкрито провадження у справі № 911/2000/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.07.2021.

27.07.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача-1 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з відсутністю у прокурора повноважень на представництво позивача у даній справі.

Розглянувши дане клопотання суд вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями ч. 3 ст. 4, ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України встановлено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

З системного аналізу вказаних вище норм слідує, що на відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи, передбачені ст. 53 ГПК України, повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.

Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Так, відповідно до ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм, зокрема шляхом надання повідомлення прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

На виконання вимог зазначеної норми, враховуючи, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» належить до сфери управління Міністерства юстиції України, яке відповідно до розділу 8 статуту підприємства, в тому числі, надає згоду на надання в оренду майна підприємства, Бучанською окружною прокуратурою на адресу вказаного уповноваженого органу управління 19.03.2021 надіслано лист за №453вих-21 про виявлені порушення при укладенні оспорюваних договорів, у відповідь на який Міністерством юстиції України листом за №17138/78-26-21/27 від 21.04.2021 поінформовано, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 85)» з 23.12.2020 перебуває в стані припинення на підставі наказу Міністерства юстиції України № 4496/5 «Про припинення Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 85)» шляхом ліквідації».

Однак, незважаючи на поінформованість Міністерства юстиції України про встановленні факти порушень чинного законодавства щодо нераціонального управління та використання державного майна при укладенні оспорюваних договорів №111-Г від 04.01.2021 та №113-Г від 01.03.2021, останнім будь-яких заходів щодо їх відміни чи оскарження в судовому порядку не вжито.

У зв`язку із чим, 05.07.2021 керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області звернувся із даним позовом до Господарського суду Київської області з метою захисту порушених інтересів держави.

Враховуючи, що Бучанською окружною прокуратурою Київської області повністю дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до суду із даним позовом, суд прийшов до висновку, що наявні достатні підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді у справі №911/2000/21.

29.07.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.07.2021 у справі № 911/2000/21 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 16.09.2021.

12.08.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

30.08.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Бучанської окружної прокуратури надійшли відповідь на відзив відповідача-2 та заперечення на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» про залишення позовної заяви без розгляду.

15.09.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

15.09.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від представника відповідача-2 надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.09.2021 у справі № 911/2000/21 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 Державну кримінально-виконавчу службу України та відкладено підготовче засідання на 07.10.2021.

06.10.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Київської окружної прокуратури надійшов лист з доказами надсилання копії позовної заяви з додатками третій особі для долучення до матеріалів справи.

07.10.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від представника Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 85)» надійшло клопотання про витребування доказів, в якому заявник просить витребувати у Бучанської окружної прокуратури Київської області копії вилучених документів згідно Протоколу обшуку від 18.03.2021 року в рамках кримінального провадження № 0000047 від 16.02.2021, а саме: копію наказу МЮУ від 23.12.2020 № 4439/5 «Про припинення ДП «ПДКВС України № 85» шляхом ліквідації»; копію додатку до наказу МЮУ від 23.12.2020 № 4439/5; копію листа МЮУ від 16.12.2020 № 56 544/15172-32-20/15.4 «Щодо оренди державного нерухомого майна ДП «ДКВС №85».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.10.2021 у справі № 911/2000/21 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2021, а також задоволено клопотання Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 85)» про витребування доказів та зобов`язано Бучанську окружну прокуратуру надати Господарському суду Київської області: копію наказу МЮУ від 23.12.2020 № 4439/5 «Про припинення ДП «ПДКВС України № 85» шляхом ліквідації»; копію додатку до наказу МЮУ від 23.12.2020 № 4439/5; копію листа МЮУ від 16.12.2020 № 56 544/15172-32-20/15.4 «Щодо оренди державного нерухомого майна ДП «ДКВС №85».

22.10.2021 на адресу Господарського суду Київської області від Бучанської окружної прокуратури надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що Бучанська окружна прокуратура не є розпорядником документів витребуваних судом, оскільки процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000047 здійснює Київська обласна прокуратура.

04.11.2021 Київська обласна прокуратура надала до суду копії витребуваних ухвалою суду документів.

В судовому засіданні 04.11.2021 оголошено перерву до 11.11.2021, про що ухвалою Господарського суду Київської області від 04.11.2021 було повідомлено третю особу.

Інші учасники справи про дату та час розгляду справи № 911/2000/21 були повідомлені судом під розписку.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 Державна кримінально-виконавча служба України свого уповноваженого представника у судове засідання не направила та про причини нез`явлення суд не повідомила.

В судовому засіданні 11.11.2021, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини справи, суд дослідив в порядку статей 209-210 ГПК України докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд оголосив про перехід до судових дебатів. Учасники справи виступили з заключним словом, посилаючись на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 ГПК України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

11.11.2021 року, після виходу з нарадчої кімнати, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2021 між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» (Замовник) укладено Договір про надання послуг № 111-Г.

Предметом Договору № 111-Г відповідно до п. 1.1, п. 1.2 є надання Виконавцем послуг із забезпечення виготовлення Замовником двошарового гофрокартону на виробничих площах Виконавця (на території державного підприємства по вул. Мирна, 3 в смт. Гостомель Київської області) із наданням комунальних послуг (за окремим договором). Замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх у порядку та в строки, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 8.1 договір набуває чинності шляхом його підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками обох сторін і діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків - до повного розрахунку за надані послуги.

Також між тими самими сторонами 01.03.2021 укладено Договір про надання послуг зберігання №113-Г, предметом якого відповідно до п.1.1, п. 1.2 є послуги із тимчасового зберігання майна товариства, а саме обладнання для виготовлення гофрокартону, на території Зберігача - державного підприємства по вул. Мирна, 3 в смт. Гостомель Київської області.

Пунктом 7.1 Договору № 113-Г визначено, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і закінчується 31.12.2021.

В ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000047 від 16.02.2021 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 Кримінального кодексу України, установлено, що обладнання ТОВ «Гофропласт» для виготовлення двошарового гофрокартону розміщене у виробничих приміщеннях ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 85)» і, як свідчать копії корінців перепусток на вивезення з території державного підприємства товарно-матеріальних цінностей та видаткових накладних за 2021 рік, фактично товариство здійснює господарську діяльність саме за вищевказаною адресою, використовуючи приміщення Державної кримінально-виконавчої служби України з грубим порушенням норм чинного законодавства про оренду державного майна.

Прокурор, вбачаючи порушення вимог законодавства при укладанні між відповідачами у справі спірних договорів, звернувся до господарського суду з вимогою визнати недійсними договір про надання послуг №111-Г від 04.01.2021 та договір зберігання від 01.03.2021 №113-Г.

Відповідачі заперечуючи проти позову посилались на те, що оспорювані договори укладено у відповідності до чинного законодавства та у межах компетенції керівника відповідача-2, метою укладення договорів було забезпечення функціонування підприємства на час ліквідації, погашення вимог кредиторів, погашення податкового боргу та забезпечення заробітною платою працівників підприємства.

Крім того відповідачі зазначили, що ТОВ «Гофропласт» з 01.03.2021 фактично не здійснює виробничу діяльність, проводить демонтаж обладнання та вивіз його залишків з території Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)».

Суд, розглянувши позовні вимоги, зазначає наступне:

Відповідно до положень статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини 1статті 207 ГК України, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За таким правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають з його змісту.

При цьому, реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Таким чином, удаваність договору, не свідчить про автоматичну недійсність таких правочинів, оскільки у силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, звертаючись з позовом про визнання договору удаваними і стверджуючи, що сторонами вчинено зовсім інший договір, позивач має довести, яким нормам права суперечить укладений, на його переконання, правочин.

Прокурор обґрунтовуючи позовні вимоги стверджує, що вказані договори є удаваними правочинами, укладеними з метою приховування фактично укладених договорів оренди державного майна Державної кримінально-виконавчої служби України, розташованого по вул. Мирна, 3 в смт. Гостомель Бучанського району Київської області, в цілях отримання виробничих потужностей для забезпечення виготовлення приватним суб`єктом господарювання продукції - двошарового гофрокартону та уникнення необхідності сплати орендних платежів за його реальне використання.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 936 Цивільного кодексу України визначає, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

В ході розгляду справи судом з`ясовано, що ТОВ «Гофропласт» здійснює господарську діяльність на території ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» з розміщенням свого обладнання та фактичним використанням майна державного підприємства.

Виходячи з вищевикладеного, суті спірних відносин сторін, системно-правового аналізу статей 235, 627, 901 936 Цивільного кодексу України та умов оспорюваних договорів, суд робить висновок, що договір про надання послуг №111-Г від 04.01.2021 та договір про надання послуг зберігання №113-Г від 01.03.2021 є удаваними, а фактично був вчинений договір оренди державного майна.

Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Статтею 284 Господарського кодексу України регламентовано істотні умови договору оренди, а саме визначено, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Статтею 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» установлено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених.

Підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням передбачених ч. 2 ст. 13 цього Закону особливостей. Зокрема, свою діяльність підприємства установ виконання покарань планують з урахуванням можливості організації професійно-технічного навчання, формування трудових навичок у засуджених; засуджені залучаються до праці з урахуванням наявних виробничих потужностей підприємств установ виконання покарань; підприємствам установ виконання покарань створюються сприятливі умови в залученні до виготовлення продукції (виконання окремих видів робіт, надання послуг) для регіональних потреб.

При цьому, положеннями ст. 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» закріплено, що майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань. Управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який закріплює його за органами і установами виконання покарань, слідчими ізоляторами, навчальними закладами, закладами охорони здоров`я, підприємствами установ виконання покарань, іншими підприємствами, установами і організаціями, створеними для забезпечення виконання завдань Державної кримінально- виконавчої служби України, збереження та раціональне використання цього майна.

Майно таких підприємств установ виконання покарань, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об`єктом застави. При цьому такі підприємства використовують майно в порядку, передбаченому законодавством.

Аналогічні норми містяться і в статуті ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)», затвердженому наказом Міністерства юстиції України №3003/5 від 03.09.2020, згідно якого - державне підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України.

Підприємство безпосередньо підпорядковане Міністерству юстиції України, яке здійснює управління ним безпосередньо або через територіальні органи Міністерства юстиції України - міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Підприємство утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, до суспільно-корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності.

Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання (п. 4.1 Статуту). Майно підприємства становлять виробничі і невиробничі засоби, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства (п. 4.2 Статуту).

Пунктами 4.6, 4.8 Статуту встановлено, що контроль за ефективністю використання, збереженням та обліком закріпленого за підприємством майна здійснює Уповноважений орган управління, яким є Міністерство юстиції України.

При цьому підприємство має право здавати в оренду в установленому законодавством порядку підприємствам, установам і організаціям, а також громадянам нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення), а також списувати його з балансу (п. 4.11. Статуту).

Разом з тим, 03.10.2019 ухвалено Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (далі - Закон №157-ІX), який набрав чинності з 01.02.2020, а постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна» (набрала чинності 17.06.2020) затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна (далі - Порядок).

При цьому, забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку (ч. 2 ст. 9 Закону № 157-ІХ).

Згідно положень ст. 3 Закону № 157-ІХ майно Державної кримінально-виконавчої служби України, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, віднесено до об`єктів оренди, без права викупу та передачі в суборенду орендарем.

Нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно із складу єдиного майнового комплексу, забороненого до оренди, може бути об`єктом оренди, якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

За приписами ст. 13 Закону № 157-ІХ - усі об`єкти державної та комунальної власності передаються в оренду за результатами проведення аукціону в електронній торговій системі (далі - ЕТС), у тому числі аукціону, предметом якого є право на продовження договору оренди об`єкта згідно із ст. 18 цього Закону (за виключенням випадків, передбачених Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 157-ІХ).

Передача в оренду такого майна без проведення аукціону здійснюється також виключно в ЕТС (ч. 8 ст. 15 Закону № 157-ІХ).

Крім того, ст. 16 Закону № 157-ІХ встановлено, що договір оренди формується на підставі примірного договору оренди майна державної власності, який затверджується Кабінетом Міністрів України. Усі договори оренди, а також зміни і доповнення до них підлягають публікації в ЕТС згідно з Порядком передачі майна в оренду.

Норми ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-1X установлюють, що положення цього Закону поширюються також на договори зберігання, крім договорів публічного зберігання, якщо місцем зберігання майна третьої особи є індивідуально визначене нерухоме майно державної або комунальної власності.

Крім того, п.п. 3 п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 483 від 03.06.2020 установлено, що майно, щодо якого до введення в дію Закону № 157-ІХ були укладені договори про передачу права на експлуатацію, а також договори, передбачені ч. 3 ст. 2 Закону, після закінчення строку їх дії, але не пізніше ніж через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою включаються до Переліку першого типу та передаються в оренду згідно з вимогами Порядку. Сторона такого договору після його припинення має переважне право на укладення договору оренди майна, що є предметом такого договору.

Одночасно, п. 6 цієї ж постанови Кабінету Міністрів України балансоутримувачів та уповноважених органів управління державного і комунального майна у місячний строк з дати набрання нею чинності зобов`язано оприлюднити на власних офіційних веб-сайтах договори, передбачені п.п. 3 п. 3, а також інші цивільно-правові договори, на підставі яких треті особи мають право користування державним або комунальним майном, включаючи договори безоплатного користування, договори про спільну діяльність та договори позички, подати Фонду державного майна (органам, уповноваженим представницькими органами місцевого самоврядування) інформацію щодо таких договорів в обсязі згідно з додатком 2 до цієї постанови.

Згідно відповіді Міністерства юстиції України, викладеної в листі від 21.04.2021 за №17138/78-26-21/27, будь-які висновки чи погодження щодо укладення спірних договорів ним як уповноваженим органом управління спірного державного майна не надавались.

Таким чином, фактично ТОВ «Гофропласт» здійснює господарську діяльність використовуючи майно державного підприємства без укладення належного правочину щодо цього майна.

В ході розгляду справи відповідачами не було доведено, що ТОВ «Гофропласт» відноситься до категорій орендарів, які могли б набути право оренди державного майна поза аукціоном; судом не було встановлено факту проведення аукціонів в ЕТС про надання спірного майна в оренду, де переможцем було б визнано ТОВ «Гофропласт» та у відкритому доступі вищевказані оспорювані договори не опубліковані.

Аналізуючи матеріали справи та враховуючи невідповідність оспорюваних договорів вимогам порядку передачі в оренду майна державного підприємства, суд вважає позовні вимоги прокурора обґрунтованими.

Твердження відповідачів, що на підприємстві продовжує роботу персонал не з числа засуджених, на думку суду не є обґрунтованою та законною підставою для укладення оспорюваних договорів з огляду на наступне.

Відповідно до статуту Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» підприємство утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання до суспільно-корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності.

Разом з тим, судом було встановлено, що станом на час укладення оспорюваних договорів виконання відповідачем-2 статутних цілей, було неможливим оскільки Наказом Міністерства юстиції України від 19.10.2020 № 3633/5 діяльність Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» оптимізовано шляхом його консервації.

Факт відсутності засуджених в ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» на момент укладення оспорюваних договорів та, як наслідок, неможливості залучення таких осіб до суспільно-корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та, відповідно, отримання прибутку від такого роду господарської діяльності не заперечується і самим відповідачем-2.

З приводу посилання представника відповідача-2 на факт припинення виробничої діяльності ТОВ «Гофропласт» на території ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)», то з урахуванням правових позицій Верховного Суду викладених у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, постанові від 22.01.2020 у справі №394/301/19, постанові від 22.06.2020 у справі №177/1942/16, постанові від 09.06.2021 у справі №638/2304/17 - вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Згідно із ч.2, 3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст.13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain).

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним договору про надання послуг №111-Г, який укладений 04.01.2021 між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» та недійсним договору про надання послуг зберігання №113-Г, який укладений 01.03.2021 між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофропласт».

Усі інші твердження та заперечення відповідачів не спростовують вищевикладених висновків суду.

У зв`язку з тим, що стягнення солідарно суми судових витрат законом не передбачено, витрати позивача зі сплати судового збору, на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір про надання послуг №111-Г, укладений 04.01.2021 між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» (08290, Київська область, смт. Гостомель, вул. Мирна, 3, ЄРДПОУ 08680187) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» (08290, Київська область, смт. Гостомель, вул. Мирна, З, ЄРДПОУ 34357322).

3. Визнати недійсним договір про надання послуг зберігання №113-Г, укладений 01.03.2021 між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» (08290, Київська область, смт. Гостомель, вул. Мирна, З, ЄРДПОУ 08680187) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» (08290, Київська область, смт. Гостомель, вул. Мирна, 3, ЄРДПОУ 34357322).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гофропласт» (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Мирна, 3, ) на користь Київської обласної прокуратури (місцезнаходження: 01014, м. Київ, бул. Л.Українки, 27/2; код ЄДРПОУ 02909996) 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

5. Стягнути з Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№85)» (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Мирна, 3, ) на користь Київської обласної прокуратури (місцезнаходження: 01014, м. Київ, бул. Л.Українки, 27/2; код ЄДРПОУ 02909996) 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Північного апеляційного господарського суду у порядку, визначеному ст. 257 та з урахуванням п.17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 22.11.2021

Суддя Т.Д. Лилак