ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Чернівці

19 листопада 2021 року Справа № 926/3403/21

Господарський суд Чернівецької області у складі головуючого судді Марущака І.В., за участю секретаря судового засідання Гливко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» (08162, Київська обл., Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 4В, )

до Селянського (фермерського) господарства «Земля Буковини» (60415, Чернівецька обл., Чернівецький район, с. Молодія, )

про стягнення заборгованості за договором поставки в сумі 114 302,48 грн,

представники:

від позивача Колісник Б.О. адвокат;

від відповідача Єремейчук М.Г. адвокат.

І. Стислий виклад позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Земля Буковини», в якому просить стягнути 114 302,48 грн грошових коштів, з яких 9240,18 грн інфляційних втрат, 48% річних в сумі 21120,23 грн, 15832,46 грн пені та 68109,61 грн штрафу, а також 16000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2270 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання договору поставки №03/05-1 від 03.05.2018 та додатків до нього позивач здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 340 548,02 грн, проте останній здійснив їх оплату з порушенням строків, визначених договором, внаслідок чого позивач нарахував відповідачу зазначені вище штрафні санкції, проценти річних та інфляційні втрати.

У відзиві на позов відповідач просить позовні вимоги задовольнити частково, відмовити в стягненні з Селянського (фермерського) господарства «Земля Буковини» суми інфляційних втрат у розмірі 9240,18 грн та зменшити розмір нарахованого штрафу до 1 грн, пені до 1 грн, річних відсотків до 90%, що становить 2112 грн, з огляду на таке:

- за умовами договору остаточна ціна товару (сума договору) визначається за результатом перерахунку (коригування) орієнтованої ціни на курс Євро до гривні станом на дату, що передує даті оплати товару, тобто втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції було відновлено еквівалентом іноземної валюти, а тому вимоги про стягнення інфляційних втрат є необґрунтованими;

- на час подання позовної заяви Селянське (фермерське) господарство «Земля Буковини» повністю виконала зобов`язання перед позивачем щодо оплати вартості товару, і не має жодної заборгованості перед позивачем, більше того такий розрахунок проведений 2 роки 9 місяців тому, позивач вимагає стягнення з відповідача суми неустойки в розмірі 114302,48 грн при загальній сумі поставленого товару 340548,02 грн;

- Селянське (фермерське) господарство «Земля Буковини» є сільськогосподарським підприємством, яке отримує кошти від реалізації сезонної продукції, здійснило розрахунок з позивачем до кінця поточного 2018 маркетингового року. Строк затримки оплати поставленого товару з урахуванням специфіки господарської діяльності СФГ «Земля Буковини» був незначним до 1 місяця в залежності від додатку до договору, тому вважає, що розмір неустойки є значним та надмірним, а тому наявні виняткові обставини, які є підставою для застосування положення ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та зменшення як пені, річних відсотків, так і штрафів.

Позивач надав суду відповідь на відзив відповідача, в якому зазначає, що за результатами 2020 року діяльність позивача є збитковою, розмір збитків становить 103 391 грн, на підтвердження чого надано звіт про фінансові результати. Такі негативні фінансові показники зумовлені порушенням строків оплати поставлених товарів покупцями ТОВ «Агрозахист Донбас», в т.ч. і затримкою оплати відповідачем поставлених товарів 6 місяців, що є суттєвим порушенням фінансової дисципліни.

Проти зменшення розміру штрафних санкцій заперечує та вважає, що подане відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкції у розмірі 90% є намаганням уникнути відповідальності за порушення своїх договірних зобов`язань.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2021 дану позовну заяву передано до провадження судді Марущака І.В.

Ухвалою від 20.08.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив спрощене позовне провадження у справі та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 14.09.2021, установив відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відзиву на позов.

За клопотанням представника позивача суд ухвалою від 27.08.2021 вирішив провести судове засідання, призначене на 14.09.2021, у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

13 вересня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить позовні вимоги задовольнити частково, відмовити в стягненні з Селянського (фермерського) господарства «Земля Буковини» суми інфляційних втрат у розмірі 9240,18 грн та зменшити розмір нарахованого штрафу до 1 грн, пені до 1 грн, річних відсотків до 90%, що становить 2112 грн.

Судове засідання 14.09.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Марущака І.В. у відпустці, про що учасники справи були сповіщені повідомленням керівника апарату Господарського суду Чернівецької області про неможливість проведення судового засідання.

Ухвалою суду від 12.10.2021 призначено розгляд справи по суті на 09.11.2021.

У судовому засіданні 09.11.2021 оголошено перерву з розгляду справи по суті до 19.11.2021.

15.11.2021 від позивача на електронну пошту суду надійшла відповідь на відзив, скріплена електронним цифровим підписом.

Судове засідання 19.11.2021 проводилось в режимі відеоконференції.

По суті позовних вимог представник позивача, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, водночас заперечив проти зменшення розміру штрафних санкцій, пославшись на те, що відповідачем було суттєво порушено строки своєчасної оплати поставлених товарів, що, в свою чергу, вплинуло негативно на діяльність позивача. При цьому, зменшення штрафних санкцій та відсотків річних на більш ніж 50% нівелює саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Представник відповідача підтримав раніше подане клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та відсотків річних, посилаючись на те, що СФГ «Земля Буковини» повністю сплатила вартість поставленого товару до кінця поточного 2018 маркетингового року, строк затримки оплати поставленого товару з урахуванням специфіки господарської діяльності СФГ «Земля Буковини» був незначним, при цьому розмір неустойки є надмірним та підлягає зменшенню. Крім того, надав докази (платіжні доручення) понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд установив таке.

03 травня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (постачальник) та Селянським (фермерським) господарством «Земля Буковини» (покупець) укладено договір поставки №03/05-1 від 03.05.2018, за умовами якого в терміни, визначені договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором (пункт 1.1. договору).

За даним Договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються Додатками та/або накладними, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 2.1. Договору)

Відповідно пункту. 2.2. Договору ціна продукції, що поставляється за цим договором, вказується у Додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (засоби захисту рослин (ЗЗР), насіння, міндобрива та мікродобрива). Для товару (ЗЗР, насіння та мікродобрив) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро.

Загальна сума договору визначається сукупністю додатків та/або накладних, що зазначені в пункті 2.1, та які є невід`ємною частиною цього договору. У випадку розбіжностей даних у додатках щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару) (пункт 2.3. Договору).

У пункті 3.1. сторони визначили, що порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору.

Згідно пункту 3.2. Договору, в тому випадку, коли курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківського валютному ринку (МВР) України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення Додатку, сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу:

С = А1 / А2 х В

Де С - сума належна до оплати;

В - ціна Товару на момент підписання Додатку;

А1 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів;

А2 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного Додатку.

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку покупець зобов`язаний сплатити постачальнику як належну оплату повної вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США/Євро на курс гривні щодо долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку (МВР) на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту.

Всі платежі за цим Договором здійснюються покупцем з врахуванням пункту 3.2. Договору. На підтвердження виконання покупцем зобов`язань з оплати товару з врахуванням пункт 3.2. даного Договору, сторони, продовж трьох днів від дня остаточного розрахунку за відповідним Додатком або Договором в цілому, підписують «Акт звіряння взаємних розрахунків». Ініціатива підписання «Акту звіряння взаємних розрахунків» покладається на покупця. (пункт 3.3. Договору).

При відсутності підписаного сторонами «Акту звіряння взаємних розрахунків», зобов`язання покупця щодо повної оплати вартості отриманого товару не вважається виконаним, що є підставою для застосування відповідних штрафних санкцій згідно з умовами Договору (пункт 3.4. Договору).

Відповідно до пункту 3.6 Договору покупець при перерахуванні коштів за товар в платіжному дорученні (в графі «Призначення платежу») повинен зазначити згідно якого договору та якого додатку перераховано даний платіж. В разі не зазначення цих даних Постачальник має право на свій розсуд віднести отримані суми за продукцію, в тому числі, за ту, що поставлена в минулі періоди. Оплата товару вважається здійсненою в момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Згідно пункту 4.1. Договору, строк поставки товару визначається у відповідних додатках до цього Договору.

Пунктом 7.1.1. Договору сторони передбачили відповідальність Покупця за несвоєчасну оплату продукції у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

В разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого Товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору покупець, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості сорок вісім відсотків річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним Додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. (пункт 7.7. Договору)

Крім того, в разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно сплаченого товару. (пункт 7.8. Договору).

Договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до повних розрахунків (пункт 11.2. Договору).

Згідно умов договору сторонами підписано Додаток №1 від 03 травня 2018 року до договору поставки №03/05-1 від 03.05.2018, Додаток № 2 від 17 травня 2018 року, Додаток № 3 від 12 червня 2018 року, Додаток № 4 від 04 липня 2018 року, Додаток № 5 від 24 вересня 2018 року, Додаток № 6 від 10 жовтня 2018 року.

У вказаних Додатках сторонами погоджено асортимент, кількість, ціну, еквівалент вартості Товару, умови поставки та порядок та строки розрахунків за Товар, що поставляється. Додатками визначено офіційний курс долара США/Євро щодо гривні та погоджено, що оплата вартості Товару, зазначеного в Додатку, здійснюється Покупцем в національній валюті України (гривня), виходячи із курсу продажу долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, зафіксованого на момент закриття торгів.

На виконання умов договору поставки №03/05-1 від 03.05.2018 та Додатків 1-6 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 340 548,02 грн, що підтверджується видатковими накладними № 3686 від 03 травня 2018 року, № 4686 від 17 травня 2018 року, № 5787 від 12 червня 2018 року, № 6376 від 04 липня 2018 року, № 8575 від 24 вересня 2018 року, № 8950 від 10 жовтня 2018 року, та довіреностями № 1 від 03 травня 2018 року, № 2 від 17 травня 2018 року, № 3 від 12 червня 2018 року, № 4 від 04 липня 2018 року, № 5 від 24 вересня 2018 року, № 6 від 10 жовтня 2018 року.

Терміни оплати 100 % вартості товару згідно пункту 3 Додатків 1-6 наступні:

1) за поставку товару за Додатком № 1 до 15 жовтня 2018 року;

2) за поставку товару за Додатком № 2 до 15 жовтня 2018 року;

3) за поставку товару за Додатком № 3 до 01 вересня 2018 року;

4) за поставку товару за Додатком № 4 до 01 жовтня 2018 року;

5) за поставку товару за Додатком № 5 до 10 жовтня 2018 року;

6) за поставку товару за Додатком № 6 до 01 листопада 2018 року.

Отже, остаточний розрахунок за отриманий товар встановлений до 01 листопада 2018 року.

Однак, всупереч умов Договору, відповідачем здійснено оплату вказаних товарів з порушенням строків оплати, визначених Договором.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем здійснено оплату за поставлений товар на суму 150 000 грн - 19 листопада 2018 року, на суму 100 000 грн - 23 листопада 2018 року та на суму 90 548,02 грн - 28 листопада 2018 року (виписка банку з особового рахунку позивача за період з 19 листопада 2018 року по 28 листопада 2018 року на загальну суму 340 548,02 грн).

За таких обставин, станом на момент звернення з позовом до суду відповідач оплатив вартість товару, визначену в Додатках та накладних. Проте, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, на підставі пунктів 7.1.1, 7.8 Договору, позивач заявив про стягнення з відповідача 15832,46 грн пені та 68109,61 грн штрафу; на підставі частини 2 статті 625 ЦК України та п.7.7 договору 21120,23 грн 48% річних та 9240,18 грн інфляційних втрат.

ІV. Мотиви, якими керується суд, та застосоване ним законодавство.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно змісту 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановивши фактичні обставини, суд дійшов висновку, що спір у даній справі є майновим та зумовлений неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із нормами частини першої статті 712 ЦК України, які кореспондуються із положеннями частини першої статті 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати (поставити) у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 662 ЦК України: "Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства."

Додатками до договору, видатковими накладними № 3686, № 4686, № 5787, № 6376, № 8575, № 8950 та довіреностями підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару за договором поставки №03/05-1 від 03.05.2018 на загальну суму 340 548,02 грн, а з виписки банку по рахунку позивача вбачається, що відповідач оплатив визначену у видаткових накладних вартість товару.

За приписами частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Водночас нормами частин першої і другої статті 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до частини 1 статті 598, частини 1 статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

У статті 530 ЦК України зазначено, що: "Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)."

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Аналогічно приписами статті 193 Господарського кодексу України унормовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 927/490/18 зазначено, що: «Прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15).».

Відповідно до пункту 3.1. договору порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору.

Однак, як вбачається з виписки банку по рахунку позивача, відповідач оплатив визначену у видаткових накладних вартість товару з порушенням строків оплати, а саме:

- оплату вартості товару згідно Додатку №1 та №2 здійснено 23.11.2018, тобто прострочення складає 38 днів;

- оплату вартості товару згідно Додатку №3 здійснено 19.11.2018, тобто прострочення складає 78 днів;

- оплату вартості товару згідно Додатку №4 здійснено 19.11.2018, тобто прострочення складає 50 днів;

- оплату вартості товару згідно Додатку №5 здійснено 23.11.2018, тобто прострочення складає 43 дні;

- оплату вартості товару згідно Додатку №6 здійснено 28.11.2018, тобто прострочення складає 27 днів.

За порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач нарахував відповідачу 9240,18 грн інфляційних втрат, 21120,23 грн 48% річних, 15832,46 грн пені та 68109,61 грн штрафу.

А. Пеня, штраф та 48% річних.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до пунктів 3, 4 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України та статті 230 Господарського кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 230 та частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина 4 статті 231 ГК України).

Відповідно до статей 1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно змісту статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законом передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Пунктом 7.1.1. Договору, сторони передбачили відповідальність Покупця за несвоєчасну оплату продукції у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

Крім того, в разі прострочення Покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів, Покупець сплачує додатково штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно сплаченого Товару. (пункт 7.8. Договору).

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення штрафу відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства України, відтак є правомірними та обґрунтованими.

При цьому судом враховується, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України. А тому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 21.05.2018 по справі №911/1967/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17 та від 09.07.2018 у справі №903/647/17.

Позивачем також заявлено до стягнення 21120,23 грн - 48% річних. За розрахунком позивача 48% річних нараховуються на суму курсової різниці в загальному розмірі 21120,23 грн за періоди з урахуванням строків оплати за кожним Додатком до договору.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, пунктом 7.7. Договору сторони дійшли згоди, щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України та встановили її в розмірі 48%.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, штрафу та відсотків річних, суд зазначає, що він є правильним.

Зменшення розміру штрафних санкцій

Разом з тим, відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру нарахованого штрафу до 1 грн, пені до 1 грн, річних відсотків до 90%, що становить 2112 грн.

При розгляді клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та відсотків річних суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Таку ж правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, а також у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19, від 12.05.2020 у справі №910/9767/19.

Крім того, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, що стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Зважаючи на вищенаведене, суд враховує, що 1) відповідачем сплачено вартість товару, зазначену у видаткових накладних, що свідчить про вжиття відповідачем заходів до виконання зобов`язання за договором, 2) загальна сума пені та штрафу в розмірі 83 942,07 грн є значною, 3) позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 48% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, 4) в матеріалах справи відсутні прямі докази понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати курсової різниці.

Таким чином, суд, опираючись на встановлені обставини справи, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, з огляду на вимоги розумності та справедливості, користуючись правом, наданим йому статтями 551 ЦК України та 233 ГК України, вважає за можливе задовольнити частково клопотання відповідача та зменшити розмір штрафних санкцій та відсотків річних на 70%. Відповідно стягненню підлягають 4749,74 грн пені, 20432,88 грн штрафу, 6336,07 грн 48% річних, а в решті стягнення слід відмовити.

Б. Інфляційні втрати.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті. 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Згідно з статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Поряд з цим, частина друга вказаної норми допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

З огляду на викладене норми частиною 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, що визначене у гривнях.

У разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий правовий висновок Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, правовідносини в якій є подібними правовідносинам у цій справі.

Як уже зазначалося за умовами укладеного між сторонами у справі Договору поставки остаточна ціна товару (сума договору) визначається за результатом перерахунку (коригування) орієнтовної ціни. Такий перерахунок полягає у тому, що фактично здійснені Покупцем платежі в рахунок оплати товару за орієнтовною сумою договору коригуються на курс Євро до гривні станом на дату, що передує даті оплати товару.

Згідно з частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Отже умови укладеного між сторонами у справі Договору поставки передбачають можливість зміни ціни договору, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору та положеннями статті 632 ЦК України.

З огляду на викладене, грошове зобов`язання покупця хоча і виражене у гривні, проте має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. При цьому визначення остаточної ціни договору залежить саме від дати здійснення фактичної оплати товару за орієнтовною вартістю. Встановлена у Додатках до Договору умова про здійснення оплати товару, виходячи із курсу продажу долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, має на меті поновити увесь обсяг втрат вартості товару, які позивач як постачальник отримав унаслідок зміни курсу гривні до долара США/Євро.

Отже, враховуючи те, що орієнтовна вартість товару перераховується (коригується) відповідачем станом на дату, що передує даті саме фактичної оплати товару (незалежно від того, чи своєчасно, чи ні була здійснена ця оплата) з урахуванням курсу долара США/Євро до гривні, втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орієнтовної вартості товару, відновлюються еквівалентом іноземної валюти. У такому разі стягнення інфляційних втрат, нарахованих на орієнтовну суму заборгованості, суперечить частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. У разі, якщо матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці, стягнення інфляційних втрат є недопустимим та призведе до подвійного стягнення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.04.2021 у справі №910/11077/20.

З урахуванням наведеного, зважаючи на правові висновки Верховного Суду та оскільки позивачем не заявлено до стягнення вимоги про донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 9 240,18 грн.

V. Висновки суду.

Таким чином, за результатами розгляду цієї справи суд дійшов висновку, що позивач поставив відповідачу товар, чим виконав свій обов`язок за договорами, проте відповідач неналежно виконував умови договору в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар, у зв`язку з чим з нього на користь позивача слід стягнути пеню 4749,74 грн, штраф 20432,88 грн та 6336,07 грн 48% річних.

У решті позовних вимог щодо стягнення 11082,72 грн пені, 47676,73 грн штрафу, 14784,16 грн 48% річних та 9240,18 грн інфляційних втрат слід відмовити.

VІ. Розподіл судових витрат.

Як убачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 2270 грн судового збору та при поданні позову подано попередній (орієнтовний) розрахунок, в якому зазначені витрати на професійну правничу допомогу 16000 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд установив, що понесення позивачем витрат по сплаті судового збору підтверджуються платіжним дорученням № 7879 від 12.08.2021.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч.1 ст.124 ГПК України).

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з тим, до позову і в подальшому під час розгляду справи позивачем не надано доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу та на виконання ч.8 ст.129 ГПК України не подано заяву про те, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

За таких обставин у стягненні заявлених позивачем витрати на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.

Відповідач у відзиві на позов заявив про понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн.

Суд установив, що понесення відповідачем витрат на правничу допомогу підтверджується договором про надання правової допомоги від 03.09.2021, додатком №1 до договору, ордером серії СЕ №1029664 від 10.09.2021, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ №000517 від 25.09.2020, актом надання послуг від 10.09.2021 та платіжними дорученнями № 1056, № 1057 від 17.09.2021.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 1.1 договору про надання правової допомоги від 03.09.2021, укладеного між СФГ «Земля Буковини» та адвокатом Єремейчуком Миколою Георгійовичем, останній зобов`язується надавати клієнту правову допомогу щодо представництва його інтересів у Господарському суді Чернівецької області під час судового розгляду цивільної справи № 926/3403/21, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надання юридичних послуг захисника.

Згідно з п. 2.1.3 Договору адвокат у межах погодженого сторонами обсягу правової допомоги здійснює представництво інтересів та захист прав Клієнта в господарському судочинстві з усіма передбаченими законодавством правами сторони.

У пункті 4.1 Договору сторони дійшли згоди що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар, розмір та умови сплати якого визначаються за домовленістю Сторін та оформляються додатком до даного Договору. Оплата гонорару (винагороди) здійснюється готівковим або у безготівковому порядку на банківський рахунок адвоката.

На підтвердження отримання Адвокатом від Клієнта гонорару у готівковому порядку Адвокат видає Клієнту квитанцію до прибуткового касового ордеру.

Так, у додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 03.09.2021 сторонами визначено розмір гонорару за 1 (одну) годину роботи 2000 грн.

Згідно з актом надання послуг від 10.09.2021 адвокатом було надано юридичні послуги збір доказів, підготовка, складання та подача відзиву на позовну заяву у господарській справі 3 926/3403/21 вартістю 18000 грн.

Судом встановлено, що адвокатом в інтересах клієнта було подано (підписано) відзив на позов.

У судовому засідання 19.11.2021 на підтвердження оплати гонорару представником відповідача надано платіжне дорученням № 1056 від 17.09.2021 на суму 18000 грн та платіжне доручення № 1057 від 17.09.2021 на суму 2000 грн (плата за участь у судовому засіданні), що разом складає 20000 грн.

Положеннями частини 2 статті 126 та частини 8 статті 129 ГПК України передбачено можливість віднесення до судових витрат сум, які сторона має сплатити на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ГПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У контексті викладеного суд зауважує, що відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Своєю чергою суд вважає понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу дійсними, необхідними та співмірними зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг у суді, а тому визнає їх обґрунтованими та розумними.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 3.17.4. постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

За таких обставин, у відповідності до статті 129 ГПК України сплачений позивачем судовий збір та понесені відповідачем витрати на професійну правову допомогу слід покласти на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідно стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2086,59 грн відшкодування судового збору також із позивача на користь відповідача стягненню підлягає 1616 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 11 ст. 129 ГПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У відповідності до ч. 11 статті 129 ГПК України суд вирішив стягнути з СФГ «Земля Буковини» на користь ТОВ «Агрозахист Донбас» 470,59 грн витрат зі сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського (фермерського) господарства «Земля Буковини» (60415, Чернівецька обл., Чернівецький район, с. Молодія, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» (08162, Київська обл., Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 4В, ) за договором поставки №03/05-1 від 03.05.2018 6336,07 грн 48% річних, 4749,74 грн пені, 20432,88 грн штрафу, а також 470,59 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення (пункт 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 22 листопада 2021 року.

Суддя І.В. Марущак