ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2021 р. Справа № 916/2751/21

Господарський Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін справу №916/2751/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпап.ЮА" (36014, м. Полтава, вул. Соборності, 27, кімната 308; ел. пошта представника: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Приватного підприємства "Приарит" (65005, м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, 98, кв.10) про стягнення 151912,50грн, де 115681,74 грн основного боргу, 3774,97 грн пені, 31729,42грн штрафу, 726,37 грн три проценти річних,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, заяв, клопотань, процесуальних дій суду:

Позивач у позові в обґрунтування позовних вимог зазначає, що між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу №3/О від 02.09.2019, згідно якого позивачем було поставлено відповідачу паперову продукцію на загальну суму 158646,49грн, за який відповідач розрахувався частково в сумі 29628,35грн, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем складає 129018,74грн, на яку позивачем нараховано 3774,97грн пені, 31729,42грн штрафу,726,37грн три проценти річних.

З врахуванням того, що після подання позивачем позову відповідачем було здійснено оплату основного боргу в сумі 13400грн, позивач подав до справи пояснення від 11.10.2021 за вх.№26829/21, яким заявив про зменшення суми позовних вимог щодо основного боргу до 115681,74грн.

Відповідач проти позову заперечує, подав відзив на позов від 08.10.2021р. за вх.№26656/21, де вказує, що ним у вересні 2021 року погашено значну суму боргу за договором №3/О від 02.09.2019 у розмірі 13400грн, що не було враховано позивачем при розрахунку заборгованості, через що відповідач із сумою основного боргу не погоджується. Крім того, відповідач зазначив, що заперечує проти суми судового збору та суми витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

До того ж у відзиві відповідач вказав, що 17.03.2020 набрав чинності Закон України № 530-ХІІ, згідно з яким карантин (встановлений Кабінетом Міністрів України) віднесено до переліку форс-мажорних обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України сторона, яка зазнала впливу форс-мажору звільняється від відповідальності за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов`язань. На думку відповідача, вищезазначені форс-мажорні обставини створили перешкоди для виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в повному обсязі. З огляду на наведене, відповідач просить суд відмовити позивачу у позові повністю.

21.10.2021 за вх.№27892/21 до суду позивач подав відповідь на відзив, де зазначив, що відповідачем дійсно було здійснено оплату у розмірі 13 400,00 грн, про що позивач 06.10.2021 направив відповідну заяву до суду та відповідачу. Позивач вказує, що заява відповідача про те, що вказана оплата не була врахована при розрахунку заборгованості, є необґрунтованою, оскільки усі оплати були здійснені після направлення позовної заяви до суду (07.09.2021). Крім того, позивач вважає непогодження відповідача із сумою судових витрат, зокрема, судового збору необґрунтованим, оскільки на момент пред`явлення позову сума боргу була саме такою, як вказано в позовній заяві. Також позивач вказав, що відповідач не навів обґрунтувань та не подав доказів того, що карантинні обмеження з приводу Ковід-19 вплинули на його діяльність у спосіб спричинення форс-мажорних обставин.

Так, положення ч.1 ст.248 ГПК України визначають, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, враховуючи, вжиті судом заходи із забезпечення повідомлення відповідача про розгляд судом справи №916/2751/21 засобами поштового зв`язку, суд, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, дійшов висновку в контексті гарантій ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо розумного строку розгляду справи, про необхідність розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 24.09.2021 відкрито провадження у справі №916/2751/21, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

08.10.2021р. за вх.№26657/21 до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, з посиланням на те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. У зв`язку з тим, що частина основного боргу відповідачем сплачена, копії квитанцій додані до відзиву, відповідні оригінали квитанцій відповідач має намір надати у судовому засіданні. Відповідач не погоджується з сумою основного боргу, яка має бути зменшена з урахуванням проведених відповідачем платежів. Також відповідач вважає за доцільне надати свої аргументи щодо суми судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, яка, як він вважає, є занадто завищеною.

Позивач 21.10.2021р. за вх.№27896/21 подав до справи заперечення з приводу розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін, де позначив про необгрунтованість такого клопотання відповідача.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом.

Впродовж строку розгляду справи у спрощеному провадженні, встановленого ч.1 ст.248 ГПК України, судом було надано сторонам можливість у рівних умовах подати до суду будь-які письмові заяви, докази, які вони вважають за потрібне. Такі заяви та докази сторонами було надано до суду та, як встановлено судом вище, подані сторонами та наявні у справі докази є достатніми для ухвалення у ній рішення.

При цьому, з огляду на незначну складність справи, наявність у справі первинних документів, що опосередковують взаємини сторін, суд не вбачає необхідною присутність сторін під час її розгляду у судовому засіданні, з врахуванням ще й того, що згідно рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 15.10.2021р. з 18.10.2021 введено у Одеській області рівень карантину "червона зона", є необхідним дотримання протиепідемічних заходів, що запроваджені державою.

Подані позивачем за супровідним листом від 11.10.2021р. за вх.№26828/21 оригінали доказів, що були додані ним до позову у копіях, судом оглянуті.

Зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи та докази, на підставі яких судом встановлені обставини справи:

02.09.2019 між ТОВ "Інтерпап.ЮА" (Продавець) та ПП "Приарит" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу №3/О, за умовами якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця паперову продукцію, що вказана в рахунках-фактурах та/або специфікаціях, які складаються на кожну партію товару окремо та є невід`ємними частинами цього Договору, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти та оплатити такий Товар (п.1.1. договору).

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2., 2.3. Договору ціна цього Договору складається із суми всіх видаткових накладних за цим Договором. Ціна на товар є договірною. Кількість та ціна кожної окремої партії товару, згідно письмової або усної заявки Покупця, вказуються в рахунках-фактурах та/або специфікаціях, що складаються на кожну окрему партію товару та є невід`ємними частинами цього Договору. Підтвердженням узгодження сторонами заявки Покупця є підписання сторонами рахунка- фактури та/або специфікації. У разі поставки товару на умовах передоплати (часткової передоплати) підтвердженням узгодження сторонами заявки Покупця є сплата (часткова сплата) Покупцем рахунку- фактури.

Передача товару від Продавця Покупцю здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, кількість в одиницях вимірювання, ціну товару та загальну вартість товару. Дата, вказана Покупцем у видатковій накладній про прийняття товару, є датою поставки товару Продавцем. Право власності на товар переходить від Продавця до Покупця у момент фактичної передачі товару відповідно до умов поставки. Перехід усіх можливих ризиків, пов`язаних з випадковим знищенням або пошкодженням товару до Покупця відбувається в момент фактичної поставки (передачі) товару Продавцем - Покупцю у власність. Продавець поставляє товар згідно з міжнародними правилами ІНКОТЕРМС 2010. Міжнародні правила щодо тлумачення термінів ІНКОТЕРМС, застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору та є необхідними при тлумаченні цього Договору, якщо інші умови не зазначені в Договорі, Додатках або додаткових угодах до нього. Умови поставки кожної партії товару вказуються у рахунку-фактурі та/або специфікації (п.п.3.1., 3.2., 3.3. Договору).

Розрахунки за кожну партію здійснюються шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця у повному обсязі, або частками протягом 3 (трьох) календарних днів з дня передачі товару, якщо інший строк оплати не передбачений у рахунку-фактурі або специфікації. Розрахунки по окремих партіях товару можуть бути здійснені на умовах 100% передоплати. Розрахунки в будь-якій іншій формі, ніж передбачено п.4.2., 4.3. цього Договору, здійснюються після письмового узгодження сторін (п.п.4.2., 4.3., 4.4. Договору).

Відповідно до п.9.2. Договору, у разі порушення строків оплати товару Покупець виплачує Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на період несплати, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язання, включаючи день оплати товару. За прострочення оплати понад десять днів додатково стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків від вартості неоплаченого товару.

У п.11.3. Договору сторони передбачили, що Договір вважається автоматично пролонгованим на наступний календарний рік, якщо жодна із сторін цього Договору не менш, ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору не заявить про його припинення. Ця умова застосовується неодноразово.

На виконання умов договору позивачем відповідачу було поставлено товар на загальну суму 158647,09 грн (а не 158646,49 грн як вказав у позові позивач) за видатковими накладними: №788/5 від 16.06.2021 на суму 31942,40грн (рахунок-фактура №788/5 від 16.06.2021), №823/5 від 24.06.2021 на суму 27333,83 грн (рахунок-фактура №823/5 від 24.06.2021), №824/5 від 24.06.2021 на суму 2101,60 грн (рахунок-фактура №824/5 від 24.06.2021), №884/5 від 15.07.2021 на суму 54435,08 грн (рахунок-фактура №884/5 від 15.07.2021), №901/5 від 20.07.2021 на суму 38424,18 грн (рахунок-фактура №901/5 від 20.07.2021), № 907/5 від 21.07.2021 на суму 4410,00 грн (рахунок-фактура №907/5 від 21.07.2021).

Позивач у позові визнав ту обставину, що відповідачем було здійсено частковий розрахунок за отриманий товар в сумі 29628,35грн до подання позивачем позову до суду у даній справі. Проти цієї обставини відповідач не заперечував.

На підтвердження здійснення оплат за отриманий товар відповідач подав до справи платіжні доручення №1401 від 07.09.2021 на суму 2000грн, №1403 від 09.09.2021 на суму 1700грн, №1404 від 13.09.2021 на суму 2200грн, №1406 від 15.09.2021 на суму 3300грн, №1407 від 15.09.2021 на суму 4200грн. Дану обставину також підтверджує подана позивачем виписка по рахунку позивача ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" за період з 06.09.2021 по 06.10.2021.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши пояснення сторін, їх мотивовану оцінку кожного аргументу щодо наявності підстав для задоволення позову, проаналізувавши нижченаведені норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як передбачено ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Отже, як свідчать наявні у справі докази, зокрема, договір купівлі-продажу №3/О від 02.09.2019, видаткові накладні, рахунки-фактури, платіжні доручення, виписка по рахунку, позивач поставив відповідачу товар на суму 158647,09грн, за який відповідач розрахувався частково в сумі 43028,35грн, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 115618,74грн, а не 115681,74грн, як то вказав позивач. Враховуючи викладене, позовна вимога позивача про стягнення із відповідача основного боргу підлягає судом частковому задоволенню саме в сумі 115618,74грн.

Поряд із цим стосовно заявлення відповідачем про звільнення його від відповідальності за виниклою заборгованістю та нарахованими на неї пенею, штрафом, трьома процентами річних внаслідок форс-мажорних обставин, що виникли через запровадження карантинних обмежень у зв`язку із поширенням пандемії Ковід-19, слід зазначити про наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №530-ХІІ від 17.03.2020, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Тобто, згідно із наведеними положеннями Закону форс-мажор, на який посилається відповідач має бути підтверджений відповідним сертифікатом ТПП, такого сертифіката відповідач до справи не подав, звідси, суд вбачає посилання відповідача на форс-мажорні обставини необгрунтованим.

Так, у зв`язку з несвоєчасним проведенням відповідачем оплати заборгованості, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 3774,97грн за період з 20.06.2021 по 06.09.2021, 31729,42грн. штрафу.

За положеннями ч.1 ст.199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

У відповідності до приписів ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Пунктом 1 ст.547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п.п.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд, перевіривши зроблений позивачем розрахунок пені встановив, що його зроблено вірно, у зв`язку з чим сума пені - 3774,97грн за період з 20.06.2021 по 06.09.2021 підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, судом встановлено, що розрахунок штрафу позивачем зроблено вірно, внаслідок чого підлягає судом повному задоволенню позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 31729,42грн. штрафу.

Також через несвоєчасність оплати заборгованості позивачем нараховано до стягнення з відповідача 726,37грн три проценти річних за період з 20.06.2021 по 06.09.2021.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши зроблений позивачем розрахунок трьох процентів річних, суд встановив, що його зроблено вірно, внаслідок чого позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 726,37грн три проценти річних за період з 20.06.2021 по 06.09.2021 підлягає судом задоволенню у повному обсязі.

Так, позивач заявив про стягнення з відповідача 20000грн витрат на послуги адвоката, які понесені саме у зв`язку із підготовкою позову.

08.10.2021р. за вх.№26665/21 до суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення правничих витрат до 2000грн., яке обґрунтовано тим, що дана справа не є складною, складення позовної заяви адвокатом не зайняло стільки часу та не вимагало такого обсягу робіт, який би відповідав заявленим позивачем витратам на правничу допомогу у розмірі 20000грн, отже сума не відповідає критерію реальності витрат та не є співмірною ціні позову та категорії справи.

Позивач подав до справи заперечення на клопотання про зменшення судових витрат від 21.10.2021 за вх.№27894/21, де вказує, що ним надані всі належні та допустимі докази на підтвердження співмірності та обґрунтованості судових витрат на правничу допомогу.

На підтвердження витрат на послуги адвоката позивач подав до справи: договір про надання правничої допомоги №06/09-21 від 06.09.2021, укладений між позивачем та АО «Павла Іванчика і Вікторії Шульги «Акцепт», рахунок №06/09-21 від 06.09.2021 на суму 20000грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 07.09.2021, платіжне доручення №3635 від 07.09.2021р. про сплату позивачем на користь АО 20000грн.

Відповідно до п.п.1.1., 4.1. договору №06/09-21 від 06.09.2021 клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати правничу (правову) допомогу із вирішення спірного питання Клієнта із його контрагентом щодо стягнення заборгованості з Приватного підприємства «Приарит», ідентифікаційний код юридичної особи 36343332, а саме: скласти позовну заяву, а у разі необхідності - здійснити представництво і правовий захист інтересів Клієнта в суді. Вартість правової допомоги із складення позовної заяви складає 20000грн. Оплата послуг здійснюється Клієнтом на умовах передоплати.

Разом з тим слід зазначити, що наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі наданих послуг від 07.09.2021р., платіжне доручення №3635 від 07.09.2021р. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у зазначеному розмірі, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч.ч.1, 3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.1, 2, 3, 4, 5, 6 ст.126 ГПК України).

Положення п.2 ч.1, ч.4 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У розумінні положень частини 5статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Між тим, як зазначила Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019р. по справі №922/445/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Наразі, адвокатом надано позивачу послуги лише зі складання позову та розрахунків до нього. Отже, заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката за умови необгрунтування відповідачем в своїй заяві його неспівмірності при вирішенні судом питання про його розподіл оцінювався судом із врахуванням критеріїв означених в п.5 ст.129 ГПК України та визначається судом як необґрунтованим та непропорційним із складністю справи, з урахуванням ціни позову та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу з урахуванням категорії справи, рівня її складності, тривалості розгляду справи, оплати відповідачем протягом розгляду справи частини основного боргу, підлягають задоволенню частково у розмірі 2500грн, які можуть вважатись розумними і обгрунтованими по даній справі.

За розгляд даного позову судом позивач поніс витрати на оплату судового збору в сумі 2478,74грн. Під час розгляду справи позивач зменшив суму заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим належна до сплати за подання позову у даній справі сума судового збору має складати 2278,69грн., а отже, від цієї суми судом розраховано компенсацію позивачу за рахунок відповідача судового збору пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, яка складає 2277,74грн. При цьому позивач не позбавлений права звернутись до суду із відповідним клопотанням про повернення йому з державного бюджету надмірно сплаченого судового збору в сумі 200,05грн.

Керуючись ст.ст.123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпап.ЮА" (36014, м. Полтава, вул. Соборності, 27, кімната 308; ел. пошта представника: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Приватного підприємства "Приарит" (65005, м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, 98, кв.10) про стягнення 151912,50грн.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Приарит" (65005, м. Одеса, вул. Богда на Хмельницького, 98, кв.10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпап.ЮА" (36014, м. Полтава, вул. Соборності, 27, кімната 308; ел. пошта представника: ІНФОРМАЦІЯ_1, ) 115618 (сто п`ятнадцять тисяч шістсот вісімнадцять) грн 74 коп. основного боргу, 3774 (три тисячі сімсот сімдесят чотири) грн 97 коп пені, 31729 (тридцять одну тисячу сімсот двадцять девять) грн 42коп. штрафу, 726 (сімсот двадцять шість) грн 37 коп. три проценти річних, 2277 (дві тисячі двісті сімдесят сім) грн 74коп. судового збору, 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. витрат на послуги адвоката.

3. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтерпап.ЮА" (36014, м. Полтава, вул. Соборності, 27, кімната 308; ел. пошта представника: ІНФОРМАЦІЯ_1) у задоволенні решти частини заявлених позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.241 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 листопада 2021 р.

Суддя І.А. Малярчук