ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р. Справа№ 920/400/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Чорногуза М.Г.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 30.09.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лободи Вікторії Григорівни

на рішення Господарського суду Сумської області

від 19.07.2021 (повний текст складено 26.07.2021)

у справі № 920/400/21 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Лободи Вікторії Григорівни

до Сумської міської ради

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Північний напрямок"

про визнання договору оренди дійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року Фізична особа-підприємець Лобода Вікторія Григорівна звернулася до Господарського суду Сумської області з позовом до Сумської міської ради про визнання на підставі частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України дійсним договору оренди приміщення та спільну участь у відшкодуванні експлуатаційних витрат в с. Піщане по вул. Шкільній,47, укладений 01.08.2008 між нею та Піщанською сільською радою.

Позов обґрунтований тим, що договір був укладений строком на 15 років без нотаріального посвідчення, як це вимагає стаття 793 Цивільного кодексу України. У квітні 2019 територіальна громада села Піщане приєдналася до територіальної громади міста Суми, тому орендоване за договором приміщення на даний час знаходиться у власності територіальної громади міста Суми. З метою приведення у відповідність до законодавства договору оренди, позивач 09.03.2021 направила відповідачу заяву про вчинення дій щодо нотаріального посвідчення договору, однак відповідь на заяву не отримала, що змусило її звернутися до суду із цим позовом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 19.07.2021 у справі №920/400/21 у позові Фізичної особи - підприємця Лободи Вікторії Григорівни до Сумської міської ради про визнання договору оренди дійсним - відмовлено у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270, 00 грн покладено на позивача.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що повноваження щодо укладання договорів оренди комунального майна рішенням Сумської міської ради покладено на Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, саме ця юридична особа повинна бути відповідачем у справі щодо визнання дійсним договору оренди комунального майна.

Крім того, суд дійшов до висновку про те, що оскільки спірний договір оренди підлягав на момент укладання і державній реєстрації, і нотаріальному посвідченню, норма частини 2 статті 220 ЦК України не застосовується до таких правочинів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та їх недоведеності.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що оскільки власником спірного майна є територіальна громада міста Суми, то саме Сумська міська рада є належним відповідачем по справі. Той факт, що повноваження щодо укладання договорів оренди комунального майна рішенням Сумської міської ради покладено на Департамент свідчить лише про наявність делегованих прав у Департаменту щодо комунального майна, проте на право власності жодним чином даний факт не впливає.

Крім того, апелянт, з посиланням на постанови Вищого господарського суду України у справі №51/156 та від 15.03.2011 у справі №1/395-28/171, зазначає, що визнаючи договір дійсним, суд одночасно не перевіряє його на відповідність положенням статті 794 Цивільного кодексу України, оскільки дослідження питання про виконання сторонами державної реєстрації договору без нотаріального посвідчення позбавляє право сторони на захист свого порушеного права, що передбачено статтею 16 Цивільного кодексу України.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідач та третя особа подали відзиви, у яких вказують, що Положенням про Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради саме на Департамент, як уповноважений Сумською міською радою орган на управління та розпорядження майном комунальної власності, є належним відповідачем у цій справі, предметом розгляду якої є надання в користування комунального майна. Крім того, учасники справи вважають, що оскільки норми чинного на час укладення договору оренди приміщення та спільну участь у відшкодуванні експлуатаційних витрат №1 від 01.08.2008 пов`язували момент укладення договору не тільки з моментом його нотаріального посвідчення, а й з моментом державної реєстрації договору, відсутні правові підстави для визнання дійсним цього договору згідно з частиною 2 статті 220 ЦК України. При цьому особи посилаються на практику Верховного Суду України. За вказаних обставин відповідач та третя особа просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 01.08.2008 між Піщанською сільською радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Лободою Вікторією Григорівною (орендар) укладено договір оренди приміщень та спільну участь у відшкодуванні експлуатаційних витрат в с. Піщане, по вул. Шкільній, 47 а №1 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення, площею 66,5 кв.м. в приміщені Піщанського будинку культури за адресою: с. Піщане, вул. Шкільна, 47а.

Пунктом 4.1. договору сторони визначили, що строк оренди становить 15 років з дати приймання об`єкта за актом приймання-передачі.

Як вбачається з матеріалів справи, приміщення прийнято в оренду за актом приймання-передачі від 01.08.2008 (а.с. 12-17).

Відповідно до рішення Сумської міської ради від 24.04.2019 № 4989-МР до територіальної громади міста Суми була приєднана територіальна громада села Піщане, правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальної громади села Піщане визнана територіальна громада міста Суми (а.с. 43-44).

06.03.2020 за актом приймання-передачі № 2 від Піщанськогостаростинського округу до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради був переданий спірний договір (а.с. 46).

22.04.2020 та 23.02.2021 Департамент надіслав позивачу листи про нікчемність договору оренди та необхідність повернення приміщення за актом приймання-передачі (а.с. 47-48).

09.03.2021 позивач направила відповідачу лист про приведення у відповідність договору оренди шляхом його нотаріального посвідчення (а.с. 18).

Департамент надіслав позивачу відповідь на зазначений лист, повідомив про неможливість застосувати положення статті 220 Цивільного кодексу України для визнання договору дійсним (а.с. 53-54).

З матеріалів справи вбачається, що 26.02.2021 за результатами електронного аукціону, в якому приймала участь і позивач, між Департаментом та Товариством з обмеженою відповідальністю "Північний напрямок" був укладений договір оренди спірного приміщення (а.с. 69-75).

Позивач, вважаючи, що відмовою у нотаріальному посвідченні договору Сумська міська рада порушила її права, звернулася до суду із даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Згідно із приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Лободи Вікторії Григорівни без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступних підстав.

Предметом позову є матеріально-правова вимога про визнання укладеним договору оренди приміщень та спільну участь у відшкодуванні експлуатаційних витрат в с. Піщане, по вул. Шкільній, 47 а №1 від 01.08.2008.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірного приміщення є територіальна громада міста Суми (а.с. 111-113).

Відповідно до положень статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, серед іншого, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно з частиною 3 статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Згідно з частиною 1 статті 54 цього ж Закону сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Рішенням Сумської міської ради від 23.09.2020 № 7367-МР "Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 28.09.2020 № 1128-МР "Про положення про Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради" положення про Департамент викладено в новій редакції.

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 Положення Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (далі - Департамент) є виконавчим органом Сумської міської ради, їй підзвітний та підконтрольний; є юридичною особою, має власну печатку із зображенням Малого Державного Герба України і надписом свого найменування та штампи із надписом свого найменування, рахунки в банках та Державній казначейській службі.

Згідно з пунктом 1.4. Положення Департамент здійснює управління та розпорядження майном комунальної власності Сумської міської об`єднаної територіальної громади, є її уповноваженим органом з питань управління та розпорядження майном комунальної власності та земельними ресурсами.

Одним із завдань Департаменту за приписами пункту 3.1.4 є здійснення повноважень орендодавця майна комунальної власності, крім єдиних майнових комплексів комунальних підприємств, їх структурних підрозділів сфери централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення.

Отже, саме Департамент, як уповноважений Сумською міською радою орган на управління та розпорядження майном комунальної власності, є належним відповідачем у цій справі, предметом розгляду якої є надання в користування комунального майна.

Відповідно до статті 48 ГПК України суду надано право залучити до участі у справі співвідповідача та замінити неналежного відповідача лише за клопотанням позивача. Клопотання із вказаного питання позивачем не подавалися.

Крім того, згідно із статтею 793 Цивільного кодексу України у редакції, що діяла на момент укладання договору оренди, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, договір оренди, який є предметом спору, підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню відповідно до зазначених положень законодавства.

Статтею 220 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до статті 210 Цивільного кодексу України, у редакції, що діяла на момент укладання договору, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 794 ЦК України, у редакції, що діяла на момент укладання договору, встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи, що договір оренди приміщення та спільну участь у відшкодуванні експлуатаційних витрат №1 від 01.08.2008 укладався строком на 15 років, він підлягав як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації.

Згідно з частиною 3 статті 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 у справі №6-49цс13, від 06.09.2017 у справі №6-1288цс17 та постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 25.07.2019 у справі 914/194/17.

Отже, оскільки норми чинного на час укладення спірного договору пов`язували момент укладення договору не тільки з моментом його нотаріального посвідчення, а й з моментом державної реєстрації такого договору, відсутні правові підстави для визнання дійсним цього договору згідно з частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилання апелянта на висновки, викладені у постановах Вищого господарського суду України у справі №51/156 та від 15.03.2011 у справі №1/395-28/171, не приймаються до уваги при вирішенні даного спору, оскільки відповідно до положень частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому слід зазначити, що при прийнятті постанови, колегією суддів враховано позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта не спростовують висновків, викладених у судовому рішенні та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Сумської області від 19.07.2021 у справі №920/400/21 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а, отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лободи Вікторії Григорівни на рішення Господарського суду Сумської області від 19.07.2021 у справі №920/400/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 19.07.2021 у справі №920/400/21 залишити без змін.

Справу № 920/400/41 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 24.11.2021 після виходу головуючого судді Тищенко А.І. з відпустки.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді М.Г. Чорногуз

Ю.Б. Михальська