ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2021м. ДніпроСправа № 904/5062/21

Суддя господарського суду Дніпропетровської області Панна С.П. при секретарі судового засідання Савенко О.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Фізичної особи-підприємця Матвієнко Артема Петровича, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1

до Фізичної особи-підприємця Міхно Анатолія Миколайовича, АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2

про стягнення безпідставно набутих коштів

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Матвієнко Артем Петрович звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Міхно Анатолія Миколайовича про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 34 988,96грн.

Також в своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00грн.

Ухвалою суду від 27.05.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

20.07.2021р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи тим, що станом на 2016 рік між сторонами існували господарські відносини, пов`язані з поставкою товарів, підтвердженням чого є підписаний сторонами 24 червня 2016 року договір купівлі-продажу №240616, а з наданих позивачем виписок вбачається призначення платежу. Так, у виписці на суму 30 658,80 грн., у призначенні платежу зазначається рахунок-фактура №А-00000138 від 22.08.2016, а у виписці на суму 4 303,18 грн. у призначенні платежу зазначається рахунок-фактура №А-00000168 від 06.09.2019, що вказує, що ці кошти не були безпідставно перераховані на рахунок відповідача. Окрім того, відповідно до інформації, вказаної у рахунках №А-00000138 від 22.08.2016 та №А-00000168 від 06.09.2019, оплата здійснювалася за відповідний товар, а відтак ці суми не були безпідставно отримані відповідачем. У даному випадку, підставою для оплати коштів були відповідні рахунки, що вказує на договірний характер правовідносин між сторонами. Договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень ч.1 ст. 1212 ЦК України. Також відповідач просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 200,00грн.

Також, у відзиві на позов, відповідач посилається на пропуск позивачем позовної давності, обґрунтовуючи тим, що з позовною заявою позивач звернувся до суду 25.05.2021, а виписки, на підставі яких були перераховані кошти датуються 25.08.2016 та 06.09.2016, тобто позивач звернувся за захистом своїх прав з пропуском 3 річного строку позовної давності.

Окрім цього, відносно судових витрат на правову допомогу, які заявлені позивачем зазначає, що після ознайомлення з наданими позивачем доказами на підтвердження понесених останнім витрат, у відповідача виникають сумніви щодо реальності та дійсності надання такої правової допомоги виходячи з наступного. Так, у договорі про надання правової допомоги (юридичних послуг) та акті виконаних робіт не визначено вид та обсяг правової допомоги, яка надається клієнту, не зазначено яким чином визначається її вартість та кількість часу, витраченого адвокатом на надання такої допомоги, не наданий детальний опис наданих послуг. У наданому додатку №2 від 19.05.2020 зазначається, що він є невід`ємною частиною договору про надання правової допомоги, однак дата складання самого додатку є 19.05.2020, тобто раніше, ніж складений договір, невід`ємною частиною якого є такий додаток, що вказує на безпідставність такого документа. Також додатком №2 від 19.05.2020 визначено найменування/зміст наданих послуг "написання позовної заяви про стягнення орендної плати та розірвання договору оренди/підготовка додатків до позовної заяви", хоча предметом даного судового розгляду є стягнення безпідставно набутих коштів, що не відповідає визначеним додатком №2 послугам.

Ухвалою суду від 23.07.2021р. здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 904/5062/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18.08.2021р. о 15:30год.

02.08.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла відповідь на відзив, в якому позивач посилається на те, що не погоджується з фактами викладеними у відзиві виходячи з наступного. Так, Східним апеляційним господарським судом від 01.04.2021 у справі №922/3868/19 встановлено, що вказані у відповідних рахунках-фактурах предмети - передавались саме на зберігання позивачу на підставі договору відповідального зберігання, а не на підставі існування будь-яких інших правовідносин, наявність яких не було встановлено у даному рішенні суду, котре є преюдиційним у даному випадку. Зокрема, у п. 3.1. Договору купівлі-продажу встановлено, що моментом переходу права власності на продукцію вважається дата видачі перевізнику видаткової накладної. А відповідачем таких документів не надано, що може свідчити лише про одне, що за вказаними рахунками-фактури, жодних операцій здійснено не було і вони є недостатнім доказом того, що відповідач дійсно передавав позивачу будь-яку продукцію. Також, відповідно до п.5.1. Договору купівлі-продажу - відповідач зобов`язувався повідомляти позивача про дату поставки товару за 3 дні до поставки у письмовому вигляді, такі повідомлення теж не надані суду, що також свідчить про недоведеність поставки такого товару позивачеві. Будь-які інші документи (заявки, специфікації та ін. документи), що передбачені у вказаному договорі - відсутні. Також вказує, що рахунок-фактури наданий відповідачем та вказаний у виписці позивача не є одним і тим же рахунком-фактури - у даних рахунків - різні номери. Так, у виписці зазначено рахунок-фактури №А00000168 від 06.09.2016, а у наданому відповідачем зазначено - А-0000168 від 06.09.2016, також відрізняються і суми, що перерахована у розмірі 4 303,18 грн., а у рахунку відповідача зазначена сума у розмірі 4 774,0 грн. Окрім цього, у рахунка-фактури одержувачем вказано Матвієнко А.П., а не ФОП Матвієнко А.П. (хоча відправник зазначено саме, як ФОП Міхно А.М.) та не вказано жодних даних одержувача. Також, не можливо встановити, що надані відповідачем рахунки-фактури відносяться саме до вказаного договору купівлі-продажу, адже у цих рахунках не зазначено, до якого саме договору вони складені.

Стосовно строків позовної давності, позивач зазначає, що у відповідача виник обов`язок по сплаті вказаної суми, термін виконання якого настав у момент відправки претензії відповідачу, а саме 09.04.2021, а тому застосування наслідків спливу строків позовної давності - є неможливим у даній справі.

Що стосується документів поданих на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач зазначає, що дійсно, у Додатку № 2 від 19.05.2020 до Договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) №28/05-1 від 28.05.2020 допущено описку і зазначено у даті підписання Додатку рік "2020" та в графі найменування/зміст послуги зазначено "Написання позовної заяви про стягнення орендної плати та розірвання договору" (попри те, що у п. 1.1. Додатку вказано про надання правової допомоги у підготовці позову до ФОП Міхно А.М. про стягнення безпідставно набутих коштів), що вказані описки - є механічними - свідчать й інші документи, у яких дата вказана "2021". Попри це сторонами вказаного договору зазначені описки були виправлені шляхом підписання Додатку№3 від 20.05.2021 до Договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) №28/05-1 від 28.05.2020 про внесення змін (уточнень) до Додатку№2 від 19.05.2020 до Договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) №28/05-1 від 28.05.2020.

10.08.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

У судове засідання 18.08.2021р. з`явився представник відповідача, від позивача не з`явились.

Ухвалою суду від 18.08.2021р. відкладено підготовче засідання по справі на 21.09.2021р. о 14:00год.

20.09.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.

21.09.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача.

У судове засідання 21.09.2021р. представники сторін не з`явились.

Ухвалою суду від 21.09.2021р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання по справі на 04.10.2021р. о 14:30год.

04.10.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника та пояснення.

У судове засідання 04.10.2021р. з`явився представник відповідача, від позивача не з`явились.

Ухвалою суду від 04.10.2021р. відкладено підготовче засідання по справі на 19.10.2021р. о 14:30год.

18.10.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.

19.10.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив.

У судове засідання 19.10.2021р. з`явився представник відповідача, від позивача не з`явились.

Ухвалою суду від 19.10.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2021 о 10:00год.

01.11.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.

У судове засідання 03.11.2021р. з`явився представник відповідача, від позивача не з`явились.

Ухвалою суду від 03.11.2021 відкладено розгляд справи по суті на 18.11.2021р.

18.11.2021р. до суду від відповідача надійшли письмові пояснення в яких зазначив, що грошові кошти, перераховані на підставі позовних вимог по справі № 904/5062/21, були перераховані на підставі Договору купівлі-продажу № 240616 від 24.06.2016р. на загальну суму 73 332,90грн. і подані за справами № 191/1621/21, № 904/5075/21 та не відносяться до Договору відповідального зберігання № 121115 від 08.06.2016р. відповідно до постанови Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2021р. по справі № 922/3868/19.

Позивача було повідомлено про судове засідання на 19.11.2021р., про що свідчить телефонограма від 18.11.2021р.

19.11.2021р. до суду від позивача електронною поштою надійшли додаткові пояснення, в яких звернув увагу суду на те, що з наданих відповідачем рахунків-фактур не вбачається до якого Договору купівлі-продажу відносяться.

19.11.2021р. відповідач надав до суду письмові пояснення з доданими до них копіями заключних виписок за період з 25.08.2016р. по 25.08.2016р., з 06.09.2016р. по 06.09.2016р., які були предметом розгляду по справі № 922/3868/19 від 01.04.2021 в Східному апеляційному господарському суді; платіжні доручення від 17.08.2016р., 18.08.2016р., 06.09.2016р., 09.06.2016р., 03.11.2016р., які були предметом розгляду по справі № 191/1621/21 від 02.08.2021р. в Синельниківському міськрайонному суді Дніпропетровської області; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021р. по справі № 904/5075/21 та просив судове засідання провести без його участі.

Позивач в судове засідання 19.11.2021р. не з`явився.

В судовому засіданні 19.11.2021р. прийнято рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

За даними позивача та відповідно до заключних виписок наданих АТ КБ "Приватбанк", позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти, а саме:

- за заключною випискою за період з 25.08.2016 по 25.08.2016 у розмірі 30 658,80 грн.;

- за заключною випискою за період з 06.09.2016 по 06.09.2016 у розмірі 4 303,16 грн.

Таким чином, позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 34 988,96 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 у справі №922/3868/19, апеляційну скаргу ФОП Міхно А.М. задоволено, рішення Господарського суду Харківської області від 15.12.2020 у справі №922/3868/19 скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги ФОП Міхно А.М. до ФОП Матвієнко А.П. про стягнення збитків за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016 в розмірі 85564,00грн. задоволено.

В постанові Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 у справі №922/3868/19 було зазначено, що з наявних в матеріалах справи платіжних доручень (т.2, а.с.102-106, 108-109) по-перше, неможливо встановити цільове призначення грошових коштів, оскільки вони не містять призначення платежу; по-друге, за платіжними дорученнями від 18.08.2016 (т.2, а.с.103-104) та від 03.11.2016 (т.2, а.с.109) платником є Матвієнко Марина Валеріївна, яка не є учасником спірних правовідносин. А отже, відповідні платіжні доручення також не належними та допустими доказами у даній справі в розумінні ст.ст.76, 77 ГПК України.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В зазначеній вище постанові Східним апеляційним господарським судом було встановлено наступне:

« 08.06.2016 між Фізичною особою - підприємцем Міхном Анатолієм Миколайовичем (позивач, поклажодавець) та Фізичною особою - підприємцем Матвієнком Артемом Петровичем (відповідач, зберігач) укладено договір відповідального зберігання №121115.

Згідно з пунктом 1.3. Договору поклажодавець передає майно зберігачу відповідно до акту приймання-передачі, який є невід`ємною частиною даного Договору, та підтверджує, що майно не закладено, не знаходиться під арештом і є власністю поклажодавця.

Майно зберігається, а також передається і приймається за адресою: 61038, м.Харків, вулиця Академіка Павлова, б.82, корпус Д-4, офіс 304А (п. 1.2. Договору).

На виконання умов Договору, відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №1 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль роликовий (без скла) 7 роликів HDG 007,1 шт.;

- Поверхня для смаження EG 833,1 шт.;

- Гриль контактний 2 постовий ребристий PG 882В, 1 шт.;

- Гриль контактний 1 постовий ребристий PG 881А, 1 шт.;

- Гриль роликовий (зі склом) 5 роликів HDG 005 G, 1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №2 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль контактний 1 постовий ребристий PG 881А, 1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №3 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Піч для піци ЕРО 91 А, 1 шт.;

- М`ясорубка НМ-12,1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №4 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль роликовий HDG 005 G (зі склом), 1 шт., вартістю 4 204,00 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №5 від 08.06.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль роликовий (зі склом) 7 роликів HDG 007 G, 1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №160816 від 16.08.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Блендер молочний MS-02,1 шт.;

- Шприц ковбасний вертикальний SFV-7,1 шт.

Загальна вартість переданого майна за актами приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, станом на час розгляду справи, відповідно до висновку судового експерта складає 85564,00 грн.

Відповідно до п. 2.1.3. Договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцю за першою його вимогою. У свою чергу, поклажодавець зобов`язаний попередити про це зберігача за 5 робочих днів. Доставка до складу поклажодавця здійснюється силами зберігача і за його рахунок.

Даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2016. У випадку, якщо жодна зі сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 2016 рік до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на строк до наступного року (п.п.7.1.-7.2. Договору).

Враховуючи відсутність доказів існування наміру сторін розірвати Договір до його закінчення в 2016 році, він вважається судом пролонгованим по 31.12.2017.

31.07.2019 позивачем на офіційну адресу відповідача та на адресу зберігання майна було направлено листи-вимоги поклажодавця про повернення майна за Договором.».

Як зазначає позивач, інших правових підстав виникнення обов`язку ФОП Матвієнко А.П. щодо виплати на користь ФОП Міхно А.М. спірної суми у розмірі 34 988,96 грн. не має.

09.04.2021 позивачем направлено відповідачеві письмову претензію про повернення грошових коштів у розмірі 34 988,96грн., однак, 06.05.2021 вимогу повернуто позивачеві у зв`язку "із закінченням строку зберігання". Таким чином, на думку позивача, 09.04.2021 є днем пред`явлення вимоги відповідачеві про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

Проте, як зазначає позивач, станом на момент звернення до суду (після спливу більш як 7-ми днів від дня пред`явлення вимоги) з позовом у цій справі, грошові кошти у розмірі 34 988,96 грн. відповідачем не повернуто.

Позивач наполягає, що між сторонами відсутні договірні відносини, у зв`язку з чим, на підставі ст.1212 ЦК України просить стягнути з Відповідача сплачені кошти.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відповідач заперечує щодо доводів позивача та зазначає, що 24.06.2016р. між фізичною особою-підприємцем Матвієнко Артемом Петровичем та фізичною особою-підприємцем Міхно Анатолієм Миколайовичем був укладений Договір купівлі-продажу № 240616.

На виконання умов Договору купівлі-продажу № 240616 від 24.06.2016р. та виставлених рахунків-фактур, грошові кошти на суму 4 774,00грн. були перераховані на підставі рахунку-фактури № А-0000168 від 06.09.2016р., на суму 30 658,80грн. на підставі рахунку-фактури № А-00000138 від 22.08.2016р.

В судовому засіданні, 18.11.2021р., відповідач надав суду для огляду оригінал Договору купівлі-продажу № 240616 від 24.06.2016р. який був досліджений суддею та з`ясовано про його ідентичність, копію якого доданий до матеріалів справи (а/с 48-51)

Стосовно невідповідності номеру рахунку-фактури № А-00000168 від 06.09.2016 в заключній виписці за період з 06.09.2016р. по 06.09.2016р., відповідач в судовому засіданні пояснив, що при перерахуванні була допущена технічна помилка, оскільки замість рахунку-фактури № А-0000168 було зазначено № А-00000168.

Господарський суд також наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи вказане, за результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що докази на підтвердження перерахування суми за рахунком-фактури № А-0000168 від 06.09.2016 є більш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування.

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що сплата грошових коштів за рахунками-фактурами № А-0000168 від 06.09.2016р. та № А-00000138 від 22.08.2016р. були здійснені на підставі Договору купівлі-продажу № 240616 від 24.06.2016р. та не пов`язано із відносинами зберігання за Договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016, укладеного між цими ж сторонами. Іншого позивачем не було доведено суду.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст. 202 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

У ч. 1 - 3 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з п. 1 ст. 181 ГК України Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно ст. 173 ГК України Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст.ст.74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтями 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно зі ст.ст.78, 79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач позов заперечує з наведених вище підстав.

Перевіривши доводи і докази сторін, суд вважає, що у позові слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, дійсно Східним апеляційним господарським судом від 01.04.2021 у справі №922/3868/19 встановлено, що вказані у відповідних рахунках-фактурах предмети - передавались саме на зберігання позивачу на підставі договору відповідального зберігання, а не на підставі існування будь-яких інших правовідносин, наявність яких не було встановлено у даному рішенні суду, котре є преюдиційним у даному випадку.

У той же час, як вбачається із наданих позивачем заключних виписок, грошові кошти позивачем було перераховано на підставі відповідних рахунків, що дає підстави вважати про існування договірних зобов`язань між сторонами.

Посилання позивача на те, що відповідачем не надано доказів здійснення ним поставки товару або надання позивачем відповідних документів щодо самої поставки, не може прийматися судом у якості доказу безпідставності перерахунку спірної суми.

За таких обставин, оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави (невикористаний аванс), їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 (у подібній справі).

Відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

За таких обставин, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутого майна грошових коштів в сумі 34 988,96 грн. слід відмовити у зв`язку з відсутністю безпідставності, оскільки грошові кошти були перераховано на підставі Договору купівлі-продажу № 240616 від 24.06.2016р.

Щодо строку позовної давності суд зазначає, що статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статті 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд зазначає що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відтак, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин його пропущення.

З огляду на те, що судом не було встановлено підстав для задоволення позову, відсутні правові підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Стосовно судових витрат на професійну правничу допомогу, заявлену позивачем, в розмірі 5 000,00грн. та судового збору у розмірі 2 270,00 грн., суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу (стаття 123 Господарського процесуального кодексу України).

Разом із позовом позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Оскільки позов не підлягає задоволенню судовий збір у розмірі 2 270,00грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00грн. залишаються за позивачем.

Щодо витрат на професійну правову допомогу, заявлену відповідачем, на суму 7 200,00грн. суд зазначає, що в якості доказів здійснення витрат на послуги адвоката Шипіло Д.О. відповідачем долучено до матеріалів справи: Договір б/н про надання правової допомоги від 29.06.2021р., додаткова угода № 2 від 29.06.2021р. до договору про надання правової допомоги б/н від 29.06.2021р., акт № 2 приймання-передачі послуг правової допомоги від 06.07.2021р. за договором про надання правової допомоги б/н від 29.06.2021р. (детальний опис робіт/послуг)

Як встановлено судом та вбачається з поданих доказів, 29.06.2021р. між ФОП Міхно А.М. та адвокатом Шипіло Д.О. укладений Договір б/н про надання правової допомоги.

Відповідно до п.1.1. Договору, в порядку та на умовах визначених цим Договором, адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу вид та обсяг якої визначено в окремій угоді/дорученні, а клієнт зобов`язується прийняти надані послуги та сплатити адвокату винагороду (гонорар).

Клієнт може отримати інші види правової допомоги, зазначивши їх у додатковій угоді та/або акті приймання-передачі правової допомоги. (п.1.3. Договору)

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2022р. Якщо до моменту закінчення строку дії Договору, жодна сторона письмово не повідомить іншу сторону про припинення договору, Договір вважається пролонгований на тих самих умовах на кожний наступний рік. (п.2.1. Договору)

Згідно п.4.1. Договору, за правову допомогу, передбачену цим Договором, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар), розрахований в додатковій угоді та/або акті приймання-передачі правової допомоги до цього Договору.

Порядок розрахунків за кожну послугу визначається сторонами в додатковій угоді або акт приймання-передачі правової допомоги. (п.4.2. Договору)

29.06.2021 між Клієнтом та Адвокатом підписано додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги б/н від 29.06.2021р.

Згідно акту № 2 від 06.07.2021р. приймання-передачі послуг правової допомоги за договором про надання правової допомоги б/н від 29.06.2021р. (детальний опис робіт/послуг) адвокат надав клієнту послуги на суму 7 200,00грн., а саме:

- ознайомлення з матеріалами справи, правовий аналіз документів/позовних вимог на суму 3 600,00грн., вартість одної години - 1 200,00грн., кількість годин - 3;

- підготовка відзиву на позовну заяву на суму 3 600,00грн., вартість одної години - 1 200,00грн., кількість годин - 3.

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, непов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд враховує висновки щодо застосуванні норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 03.10.2019 по справі № 922/445/19 та № 902/347/18 від 22.11.2019р., в яких об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зробила висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, а саме, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК); зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У відповідності до ч.4 ст.129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.,

Відповідно до ч. 5 цієї ж статті під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Разом з тим, вирішуючи питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові КГС ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (п. 22). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (п.27.2.)

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Оцінюючи обсяг наданих адвокатом послуг та їх вартість, з урахуванням законодавчих критеріїв визначення, суд дійшов висновку про неприйнятність заявленої до стягнення суми з огляду на таке.

Суд звертає увагу, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, а також доведеність таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Суд вважає, що підготовка відзиву на позовну заяву входить до складової послуги ознайомлення з матеріалами справи, правовий аналіз документів/позовних вимог.

Суд зазначає, що вартість за надані послуги щодо ознайомлення з матеріалами справи, правовий аналіз документів/позовних вимог та підготовка відзиву на позовну заяву є завищеними.

На підставі вищевикладеного та в силу приписів частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оцінивши витрати відповідача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання про розподіл судових витрат.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для віднесення витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3 600,00грн. до судових витрат та покладення їх на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Матвієнко Артема Петровича, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь фізичної особи-підприємця Міхно Анатолія Миколайовича, АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 600,00грн.

Судовий збір покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 22.11.2021

Суддя С.П. Панна