ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2021 р. м. Рівне Справа № 918/935/21

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участі секретаря судового засідання Ткачук І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТУРАНІК" (53210, Дніпропетровська обл., місто Нікополь, вул. Каштанова, будинок 58, квартира 2, )

до відповідача Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, )

про стягнення 505 842, 33 грн

Сторони не забезпечили явки в судове засідання своїх повноважних представників.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕНТУРАНІК" (далі Товариство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (далі Підприємство) про стягнення заборгованості за Договором поставки №53-122-01-21-10621 від 12.04.2021 в сумі 505 842,33 грн, з яких: 436 080,00 грн основного боргу, 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат.

Позовну заяву Товариство обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати поставленого товару, у зв`язку із чим позивач просить суд стягнути на свою користь основний борг за вищевказаним договором, а також нараховані штрафні санкції та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі 918/935/21, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 18.11.2021.

08 листопада 2021 року від відповідача на поштову адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній, зокрема, повідомив про визнання основної суми боргу в розмірі 436 080,00 грн, у зв`язку з чим просив при прийнятті рішення врахувати положення частини 1 статті 130 ГПК України щодо повернення позивачу 50% судового збору. Повідомив про часткову оплату основної заборгованості за договором в сумі 56 080,00 грн, на підтвердження чого додав до відзиву відповідне платіжне доручення. З посиланням на частину 2 статті 231 ГК України, заперечив проти стягнення штрафу та пені, оскільки вважає, що таке нарахування суперечить законодавству та умовам договору, у якому відсутні умови про розмір та базу нарахування пені та штрафу за порушення строків оплати поставленої продукції замовником.

15 листопада 2021 року від позивача на поштову адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої Товариство погодилось з тим, що відповідачем сплачено 56 080,00 грн основного боргу, у зв`язку з чим сума основного боргу за договором поставки наразі складає 380 000,00 грн. У зв`язку з тим, що Підприємство визнало позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості, позивач зменшує позовні вимоги в частині нарахованих санкції у розмірі 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат, та просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 380 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

12 квітня 2021 року між Товариством (Постачальник) та Підприємством (Замовник) було укладено договір поставки № 53-122-01-21-10621 з додатками (далі Договір, а.с. 10-17).

Договір підписаний повноважними представниками Постачальника та Замовника, а також скріплений відбитками печаток вказаних юридичних осіб. Доказів недійсності Договору повністю чи в частині до матеріалів справи не надано.

Відповідно до умов п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Замовника продукцію, а Замовник, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №l (додаток 1 до договору, а.с. 16).

Пунктом 2.3 Договору, визначено, що кількість продукції та ціна за одиницю продукції вказана у специфікації №1 (Додаток№1).

Підписанням специфікації № 1 до Договору Постачальником та Замовником погоджено кількість та ціну за одиницю товару, а також його загальну вартість.

Згідно п.8.4 Договору датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної Вантажоодержувачем. Ризик випадкового пошкодження або випадкового знищення продукції переходить до Замовника з моменту поставки продукції.

У відповідності до п. п. 6.1, 6.2 Договору оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється Замовником за умови реєстрації Постачальником податкової накладної у ЄРПН, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії". Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію. Про дату оформлення ярлика на придатну продукцію замовник письмово повідомляє постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика.

Позивач в позовній заяві зазначив, та не заперечив відповідач, що ярлик на придатну продукцію №1-3-48, передбачений умовами Договору, було виготовлено 16.06.2021 року.

На виконання умов Договору Постачальником було поставлено Замовнику продукцію на загальну суму 436 080,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №11 від 07.06.2021 (а.с. 18).

Відтак, враховуючи умови Договору у відповідача виник обов`язок з оплати за поставлену продукцію у розмірі 436 080,00 грн з ПДВ з 17.06.2021 по 31.07.2021 (останній день оплати).

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем заборгованість у розмірі 436 080,00 грн за поставлену по Договору продукцію на момент звернення з позовною заявою не оплачена.

З метою досудового врегулювання спору позивач надіслав на адресу відповідача претензію №420 від 08.10.2021, однак остання залишена Підприємством без задоволення.

Відтак, станом на дату звернення позивачем з даною позовною заявою до суду - 21.10.2021, Підприємство не виконало свій обов`язок з оплати за поставлену продукцію в сумі 436 080,00 грн, що стало підставою для звернення позивачем до суду.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з рахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи, що відповідач в порушення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України взяті на себе зобов`язання не виконав, за поставлений товар своєчасно не розрахувався, позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в процесі розгляду справи відповідачем погашено частину основного боргу за Договором в розмірі 56 080,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №11999 від 26.10.2021 та визнано позивачем.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України унормовано, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що Підприємство сплатило частину основної суми боргу в розмірі 56 080,00 грн, що підтверджується відповідними доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Згідно з ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Доказів оплати решти суми боргу у розмірі 380 000,00 грн за Договором відповідач суду не надав.

Оскільки решта заборгованості за Договором в сумі 380 000,00 грн підтверджена матеріалами справи, відповідачем не оплачена, отже підлягає стягненню з останнього на користь позивача. Позов в цій частині підлягає до задоволення.

Разом з тим, суд розглянувши подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог зазначає наступне.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що зменшує позовні вимоги в частині нарахованих санкції у розмірі 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат, при цьому первісно в позові ним заявлені такі ж розміри цих вимог.

Згідно з п.2 ч.2, ч.3 ст.46 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

При цьому, під зменшенням розміру позовних вимог закон розуміє зміну кількісних показників в яких виражається певна вимога, а тому зменшення позовної вимоги, зокрема, в частині суми штрафу, пені та інфляційних втрат могло б бути виражене виключно у зменшенні розміру цієї вимоги, що не є тотожним не підтриманню її взагалі, оскільки такі дії свідчать про повну відмову від заявлених позовних вимог в таких частинах.

Виходячи зі змісту клопотання позивача наведеного у відповіді на відзив про зменшення позовних вимог, вимоги про стягнення основного боргу в сумі 380 000,00 грн залишились незмінними (позивач визнав оплаченими 56 080,00 грн основного боргу). Фактично позивач відмовився від вимог про стягнення 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст.191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Таким чином, враховуючи, що позивач розпорядився своїм процесуальним правом і зменшив до нуля вимоги про стягнення штрафу, пені та інфляційних втрат, тобто, фактично відмовився від них шляхом виключення з переліку заявлених до стягнення сум, суд розцінює зазначену заяву Товариства як заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат.

З огляду на те, що не підтримання позовних вимог в частині стягнення штрафу, пені та інфляційних втрат не пов`язано з оплатою відповідачем такого боргу, а також те, що звернення до суду з позовом, як і відмова від нього чи його частини, є формою реалізації прав позивача, відмова Товариства від позову в цих частинах не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси та приймається судом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат відповідно до п.4 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 380 000,00 грн основного боргу; провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 56 080,00 грн основного боргу підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору; провадження у справі в частині стягнення 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат підлягає закриттю на підставі п.4 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою позивача від позову.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Поряд з цим, відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зважаючи на викладене судовий збір покладається на відповідача повністю, оскільки внаслідок дій останнього, що полягали у несвоєчасній сплаті заборгованості, спір подано на розгляд господарського суду.

Стосовно посилання відповідача та позивача на статтю 130 ГПК України в частині повернення з Державного бюджету України позивачу 50% сплаченого останнім судового збору, суд зазначає таке.

Відповідно до норм статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Поряд з цим, зазначена норма ГПК України не пов`язує можливість вирішення питання про повернення судового збору у зв`язку з частковим визнанням відповідачем позовних вимог чи частковою відмовою позивачем від позову.

Оскільки відповідач визнав позов лише в частині суми основної заборгованості, про що зазначив у першій заяві поданій ним по суті спору, а решту заборгованості, що є предметом спору відповідач заперечив, а відмова позивача від позову також стосувалась лише частини вимог, суд не вбачає за можливе застосування статті 130 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 129, 231, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТУРАНІК" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" про стягнення заборгованості в сумі 505 842,33 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська область, місто Вараш, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТУРАНІК" (53210, Дніпропетровська обл., місто Нікополь, вул. Каштанова, будинок 58, квартира 2, ) 380 000 (триста вісімдесят тисяч) грн 00 коп. основного боргу та 7 587 (сім тисяч п`ятсот вісімдесят сім) грн 63 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТУРАНІК" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" про стягнення заборгованості в сумі 56 080,00 грн основного боргу, 30 525,60 грн штрафу, 34 886,40 грн пені та 4 350,33 грн інфляційних втрат закрити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 23.11.2021.

Веб адреса сторінки на офіційному веб порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя І.О. Пашкевич