ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2021 р. Справа №909/53/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Скрипчук О.С.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційні скарги Дочірнього підприємства Авангард-Агро Приватного акціонерного товариства Агрохолдинг Авангард

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.05.2021 (суддя Стефанів Т.В., повний текст складено 04.06.2021) та

на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2021 (суддя Стефанів Т.В., повний текст складено 12.07.2021)

у справі № 909/53/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АТ Біофарм, м. Харків

до Дочірнього підприємства Авангард-Агро Приватного акціонерного товариства Агрохолдинг Авангард, с. Загвіздя Тисменицький район Івано-Франківська область

про стягнення 496037,79 грн.

представники сторін в судове засідання не з`явилися

18.01.2021 до Господарського суду Івано-Франківської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) АТ Біофарм із позовом до Тернопільської міської ради про стягнення з Дочірнього підприємства (надалі ДП) Авангард-Агро Приватного акціонерного товариства (надалі ПрАТ) Агрохолдинг Авангард 354559,20 грн заборгованості за поставлену продукцію за договором №030118/004 від 03.01.2018, а також 34622,64 грн 3 % річних, 73875,95 грн інфляційних втрат та 32980 грн пені.

Вказаний позов мотивований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати за поставлений товар згідно договору поставки №030118/004 від 03.01.2018.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26.05.2021 частково задоволено позов у даній справі, стягнуто з відповідача на користь позивача 354559,20 грн основного боргу, 29667,02 грн 3 % річних, 67596,35 грн інфляційних втрат та 6777,34 грн судового збору; відмовлено в частині стягнення 4955,62 грн 3 % річних, 6279,60 грн інфляційних втрат та 32980 грн пені; судовий збір в сумі 663,23 грн залишено за позивачем.

Додатковим рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2021 частково задоволено заяву позивача про стягнення витрат на правову допомогу у даній справі, стягнуто з відповідача на користь позивача 19128,90 грн вказаних витрат, решту суми залишено за позивачем.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного:

1) на виконання умов договору поставки №030118/004 від 03.01.2018 позивач поставив товар на загальну суму 659604 грн, а відповідач частково розрахувався за отриманий товар на суму 305044,80 грн. Оскільки в договорі поставки сторони не визначили строку оплати за товар, тому, відповідно до вимог ЦК України, строк оплати за поставлений товар настав в день його отримання відповідачем згідно кожної видаткової накладної;

2) матеріалами справи підтверджено факт прострочення відповідачем оплати за отриманий товар, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення основного боргу є обґрунтованою. В контексті наведеного, позивач має право на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, однак, після перевірки розрахунку заявлених сум, суд першої інстанції дійшов висновку про їх часткову необґрунтованість;

3) стосовно вимоги позивача про стягнення пені, суд першої інстанції зазначив, що її розрахунок здійснено арифметично вірно. Водночас, з огляду на заяву відповідача про застосування позовної давності, а також на те, що відповідно до ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у стягненні пені. Стосовно застосування позовної давності до решти вимог, то для цього немає підстав, оскільки у спірній ситуації перебіг позовної давності неодноразово переривався у зв`язку з проведенням відповідачем часткових проплат (дії, що свідчать про визнання відповідачем свого боргу).

Ухвалюючи додаткове рішення, суд:

1) задоволив клопотання позивача про поновлення строку для подачі доказів в підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу у зв`язку із поважністю причин його пропуску, оскільки про факт ухвалення рішення у даній справі позивач дізнався після його отримання засобами поштового зв`язку, а саме 14.06.2021;

2) визнав, що подані позивачем докази відповідають вимогам ГПК України та підтверджують факт понесення витрат на правову допомогу на суму 21000 грн, а також є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом, та ціною позову. Зважаючи на часткове задоволення позову у даній справі, заявлені витрати розподілено пропорційно між сторонами.

Відповідач, не погодившись з вказаними рішенням та додатковим рішенням, подав апеляційні скарги на них, у яких послався на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права, внаслідок чого ухвалив незаконні та необґрунтовані рішення, у зв`язку з чим просив їх скасувати. За результатами апеляційного розгляду відповідач просив ухвалити нове рішення по суті спору, яким в позові відмовити повністю, а також відмовити в розгляді заяви позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

У своїй апеляційній скарзі на рішення відповідач послався на наступне:

1) позивач не навів жодних доказів в розумінні ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які би підтверджували факт наявності у відповідача заборгованості за поставлений товар;

2) безпідставними є твердження позивача про те, що відповідно до умов договору оплата за товар здійснюється покупцем на підставі рахунків на оплату, у яких зазначено термін дії таких рахунків. Натомість, договором передбачено необхідність узгодження сторонами специфікацій на поставку товару, якими, зокрема, мав би визначатися строк оплати товару, однак, таких специфікацій сторони не складали. Вказане, на думку скаржника, свідчить про те, що строк оплати за поставлений товар не настав.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач зазначив наступне:

1) заява позивача про ухвалення додаткового рішення разом із відповідними доказами була оформлена та підписана 14.06.2021 та отримана судом 22.06.2021. З огляду на зміст ч.8 ст. 129 ГПК України, позивач зобов`язаний був подати відповідну заяву із доказами або до закінчення судових дебатів, або до 09.06.2021. Натомість, місцевий господарський суд при розгляді заяви позивача щодо ухвалення додаткового рішення повністю проігнорував вимоги ч. 8 ст. 129 ГПК України, адже даною статтею чітко передбачено обов`язок сторони подати докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення, а не після його отримання, як це зазначив суд у додатковому рішенні;

2) в ухвалі суду від 24.06.2021, згідно якої було призначено до розгляду заяву позивача про ухвалення додаткового рішення та в додатковому рішенні суду від 05.07.2021 наявні розбіжності в окремих твердженнях суду. Так, про клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску процесуального строку для подання доказів про розмір судових витрат та про поновлення цього строку, суд вперше згадав саме у додатковому рішенні від 05.07.2021, однак не зазначив про це в ухвалі від 24.06.2021. Даний факт, на думку скаржника, свідчить про порушення судом основних принципів та засад господарського судочинства, оскільки в ухвалі від 24.06.2021 суд або не в повній мірі описав зміст заяви, що буде розглядатись, або ж вказав у додатковому рішенні неправдиву інформацію про те, що в заяві позивача міститься прохання про поновлення процесуального строку. Крім того, відповідно до ст. 119 ГПК України, суд повинен був постановити ухвалу за результатами розгляду відповідного клопотання позивача, однак він цього не зробив.

Позивач подав до суду відзиви на апеляційні скарги, в яких заперечив доводи та вимоги апеляційних скарг, просив відмовити в їх задоволенні, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стосовно доводів скаржника зазначив, зокрема, наступне:

1) враховуючи зміст апеляційної скарги, відповідач не навів жодного обґрунтування порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Фактично апеляційна скарга дублює доводи відповідача, які були ним висловлені в заявах по суті справи при розгляді справи в суді першої інстанції. Зазначеним доводам відповідача суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Доводи відповідача є необґрунтованими та безпідставними, спростовуються відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, а також свідчать про намагання останнього ввести суд в оману та ухилитися від відповідальності за порушення умов укладеного договору;

2) 01.04.2021 позивач надіслав до суду заяву про те, що докази про розмір судових витрат, які він має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Судове засідання 25.06.2021, у якому було ухвалено рішення суду у даній справі, відбулося без присутності представників сторін. Про зміст ухваленого рішення позивачу стало відомо 14.06.2021 в день отримання вищезазначеного рішення засобами поштового зв`язку. Таким чином, доводи відповідача щодо неможливості поновлення відповідного строку, який був пропущений позивачем з поважних причин, є необґрунтованими та безпідставними.

В жодне із судових засідань у даній справі сторони не забезпечили явку своїх повноважних представників, а також не подали до суду жодних клопотань чи заяв, пов`язаних із необхідністю відкладення розгляду справи, поясненнями поважності причин неявки, тощо.

Водночас, сторони були повідомлені про судові засідання згідно контактних даних, відомості про які містяться в матеріалах справи. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень», були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційних скарг по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо здійснити без представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

03.01.2018 між ТзОВ "АТ Біофарм" (постачальник) та ДП "Авангард-Агро" ПАТ "Агрохолдинг Авангард" (покупець) було укладено договір поставки №030118/004, згідно якого постачальник зобов`язався поставити ветеринарні препарати, добавки, вакцини, миючі та дезінфікуючі засоби, та іншу ветеринарну продукцію, а покупець прийняти та оплатити товар.

Сторони у п. 13.2 договору погодили, що він набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2018.

Кількість товару, який поставляється відповідно до договору, визначається сторонами у додатку до договору, в якому зазначені кількісні і якісні характеристики товару (специфікація), які повинні укладатися сторонами на кожну партію товару та є невід`ємною частиною від дати їх підписання сторонами (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору одержаний товар вважається зданим постачальником і прийнятим покупцем по якості - відповідно до візуального огляду та сертифіката якості під час передачі товару представнику покупця та по кількості - відповідно до даних, зазначених у видаткових накладних. Остаточна кількість поставленого товару визначається згідно до даних, зазначених в накладних на товар.

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що поставка здійснюється на умовах "СРТ" правил «Інкотермс 2010», а саме постачальник зобов`язаний замовити і оплатити поставку товару до покупця згідно умов договору.

Розрахунки за поставлений згідно договору товар здійснюються шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника шляхом попередньої оплати товару, або за іншою (письмовою чи усною) домовленістю (п. 4.2 договору).

Ціна за договором становить суму всіх видаткових накладних на товар (п. 4.5 договору).

Відповідно до п. 5.4 договору покупець гарантує сплату грошових коштів на умовах, визначених договором.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач отримав товар на загальну суму 659604 грн, що підтверджується видатковими накладними № 41 від 10.01.2018 на суму 277200 грн, № 105 від 17.01.2018 на суму 178200 грн, № 1331 від 12.07.2018 на суму 204204 грн.

Відповідач частково розрахувався за поставлений товар на суму 305044,80 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 120546 від 09.07.2018 на суму 204204 грн, № 142849 від 19.07.2018 на суму 40840,80 грн, № 961945 від 22.02.2019 на суму 60000 грн.

Пунктом 6.4 договору сторони передбачили, що у випадку прострочення оплати або не повної оплати товару в строки, зазначені у договорі, покупець зобов`язується на вимогу постачальника сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення платежу від вартості неоплаченого або частково неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати, але не більше 5 % від суми простроченого грошового зобов`язання.

У своїй позовній заяві позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п.6.4 договору нарахував та просив стягнути з відповідача 34622,64 грн 3 % річних, 73875,95 грн інфляційних втрат та 32980 грн пені. При розрахунку відповідних сум позивач врахував усі проплати, здійснені відповідачем.

При цьому, 3% річних та інфляційні втрати були розраховані із врахуванням наступних періодів прострочення: згідно видаткової накладної №41 від 10.01.2018 період прострочення з 13.01.2018 до 22.02.2019; згідно видаткової накладної №105 від 17.01.2018 період прострочення з 19.01.2018 до 15.01.2021; згідно видаткової накладної №1331 від 12.07.2018 період прострочення з 07.07.2018 до 15.01.2021.

Пеня була розрахована за наступні періоди: згідно видаткової накладної №41 від 10.01.2018 з 13.01.2018 до 12.07.2018; згідно видаткової накладної №105 від 17.01.2018 з 19.01.2018 до 19.07.2018; згідно видаткової накладної №1331 від 12.07.2018 з 07.07.2018 до 07.01.2019.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 вказаної статті).

З огляду на матеріали справи, колегія суддів констатує, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 659604 грн, про що свідчать видаткові накладні. Відповідач частково розрахувався за товар, несплаченим залишився борг в сумі 354559,20 грн.

Колегія суддів відхиляє покликання скаржника на те, що відповідно до умов договору у підписаних сторонами специфікаціях до договору мав визначатись строк оплати за поставлений товар.

Відповідно до положень п. 2.1, 3.2, 3.9, 4.1 договору, сторони погодили, що у специфікаціях визначається: ціна за одиницю товару, загальна вартість товару, строки поставки, кількість поставки, якісні характеристики товару. Однак, матеріали справи свідчать, що при здійсненні поставок відповідно до умов договору, сторони відповідних специфікацій не підписували, а оформляли лише видаткові накладні із покликанням на номер та дату договору, які містять підписи та печатки обох сторін.

Виключно пункт 4.2 у договорі обумовлює строк здійснення розрахунків за поставлений товар, а саме, вказує на те, що розрахунки за товар повинні здійснюватись шляхом попередньої оплати або за іншою домовленістю. Як вбачається з матеріалів справи іншої домовленості між сторонами не було досягнуто.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Разом з тим, загальні правила щодо строку оплати за отриманий товар згідно договору купівлі-продажу встановлені у ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на визначення у договорі поставки обов`язку покупця здійснити попередню оплату за товар без зазначення строку такої оплати (ст. 693 ЦК України), така оплата повинна бути здійснена відповідно до ст. 530 ЦК України (залежно від моменту пред`явлення вимоги), але не пізніше дня отримання цього товару (ст. 692 ЦК України).

З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів надіслання позивачем рахунків на оплату, чи доказів їх вручення відповідачу, строк оплати за поставлений товар позивачем настав в день його отримання відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт простроченння відповідачем виконання своїх зобов`язань за договором щодо оплати за отриманий товар. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення основного боргу, а також часткового задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції сум 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку про правильність такого і, відповідно, наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 29667,02 грн 3 % річних та 67596,35 грн інфляційних втрат. В решті заявлених сум 3 % річних та інфляційних втрат суд першої інстанції обґрунтовано відмовив. Розрахунок, проведений судом, не оспорюється жодною із сторін.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Під час перевірки суми заявленої суми пені, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач на підставі п. 6.4 договору правомірно здійснив нарахування пені і такий розрахунок здійснено арифметично правильно.

Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами 1 та 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З урахуванням ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності після переривання почався заново.

У спірній ситуації перебіг позовної давності переривався, про що свідчать проведені відповідачем часткові оплати за отриманий товар. Така поведінка відповідача свідчить про визнання ним свого боргу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що до позовних вимог про стягнення основного боргу, 3 % річних та інфляційних втрат немає підстав для застосування позовної давності, однак, з огляду на спеціальну (скорочену) позовну давність, що застосовується до вимог про стягнення пені, в частині позову про стягнення з відповідача суми пені слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Стосовно додатково рішення суду першої інстанції від 05.07.2021, колегія суддів зазначає наступне:

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1 ст. 118 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 ГПК України позивач разом із позовною заявою подав до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи даної справи, а саме, витрати на професійну правничу допомогу він оцінив у розмірі 25000 грн, а розмір судового збору за подання позовної заяви 7440,57 грн.

01.04.2021 до місцевого господарського суду від позивача засобами електронної пошти надійшла заява, в якій останній повідомив, що докази про розмір судових витрат, які позивач має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що позивач виконав вимоги ч.8 ст. 129 ГПК України стосовно повідомлення ним суду про намір подати докази, що підтверджують розмір судових витрат, яке було здійснено до закінчення судових дебатів.

В судове засідання 26.05.2021, у якому було ухвалено рішення суду першої інстанції, представники сторін не з`явилися. При цьому, явка представників сторін в судове засідання судом не визнавалась обов`язковою.

Рішення суду було надіслано сторонам засобами поштового зв`язку 08.06.2021 і отримане позивачем 14.06.2021, а відповідачем 17.06.2021, про що свідчать відмітки на повідомленнях про вручення поштового відправлення.

22.06.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява, в якій він просив:

- визнати поважними причини пропуску процесуального строку для подання доказів про розмір судових витрат та поновити позивачу процесуальний строк для подання доказів про розмір судових витрат;

- ухвалити додаткове рішення про судові витрати.

До вказаної заяви позивач долучив документи, які підтверджують розмір понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до інформації, що міститься на поштовому конверті, вказана заява була відправлена на адресу суду 17.06.2021.

Ухвалою від 24.06.2021 суд призначив вищевказану заяву до розгляду в судовому засіданні на 05.07.2021.

01.07.2021 до суду від відповідача надійшло заперечення на вищезазначену заяву позивача про ухвалення додаткового рішення у справі, яке обґрунтоване тим, що позивач порушив визначені ч. 8 ст. 129 ГПК України строки на подання відповідних доказів до суду.

Вказане заперечення відповідача свідчить про його обізнаність зі змістом відповідної заяви позивача, а також про обізнаність із тим фактом, що розгляд вказаної заяви позивача було призначено на 05.07.2021.

Враховуючи факт відсутності сторін в судовому засіданні, у якому ухвалювалось рішення у даній справі, а також те, що позивач направив до суду спірну заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі на третій день після отримання повного тексту рішення, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення пропущеного позивачем процесуального строку для подачі суду доказів в обґрунтування факту розміру понесених ним витрат на професійну правову допомогу.

Судова колегія відхиляє доводи скаржника про те, що Господарський суд Львівської області у своїй ухвалі від 24.06.2021 був зобов`язаний вирішити питання про поновлення строку, а також про те, що процесуальне рішення з цього приводу не могло відображатись у самому додатковому рішенні, а повинно було бути оформлене як ухвала суду.

Вказані доводи не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, а також не свідчать про те, що відповідними своїми діями суд першої інстанції будь-яким чином порушив процесуальні права відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 3 та ч. 4 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Суд першої інстанції належним чином дослідив докази, подані позивачем в обґрунтування розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої (правничої) допомоги № 48 від 14.01.2021, укладений між адвокатом Шатовим С.О. (адвокат) та ТзОВ "АТ Біофарм"; додаткову угоду до договору від 14.01.2021 у якій визначено вартість послуг адвоката, які будуть надані в межах даної справи (підготовка позовної заяви 5000 грн, представництво інтересів у суді першої інстанції 16000 грн); рахунок № 1/01 від 16.02.2021 на сплату коштів за договором; квитанції № 1/01 від 17.02.2021 на суму 9000 грн, № 2/01 від 18.02.2021 на суму 9000 грн, № 3/01 від 19.02.2021 на суму 3000 грн про сплату ТзОВ "АТ Біофарм" коштів на користь адвоката Шатова С.О.; підписаний сторонами акт № 1 від 14.06.2021 приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги до договору № 48 від 14.01.2021 на загальну суму 21000 грн.

Господарським процесуальним законодавством передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, у свою чергу, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України).

За змістом ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

В ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підставі поданих представником ТзОВ "АТ Біофарм" доказів суд першої інстанції встановив, що витрати на оплату послуг адвоката позивача є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

За приписами ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Будь-яких клопотань про зменшення розміру витрат на правову допомогу, понесених позивачем від відповідача до суду не надходило.

Водночас, суд першої інстанції при вирішенні заяви позивача врахував відповідно до вимог ст. 129 ГПК України той факт, що позов у даній справі було задоволено частково, у зв`язку з чим понесені позивачем витрати на професійну правову допомогу у даній справі розподілив між сторонами пропорційно до задоволених вимог. Таким чином, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 19128,90 грн судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційних скарг Дочірнього підприємства Авангард-Агро Приватного акціонерного товариства Агрохолдинг Авангард від 22.06.2021 за №11.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.05.2021 у справі № 909/53/21 залишити без змін.

Додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2021 у справі № 909/53/21 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складено 23.11.2021.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя О.С. Скрипчук