РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.07.2021Справа № 910/20866/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" пл.І.Франка буд.5, м. Київ, 01001

до Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз - 3" просп. Корольова,6, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Акціонерне товариство "К.ЕНЕРГО" (85612, Донецька область, Мар`їнський р-н, місто Курахове, ВУЛИЦЯ ЕНЕРГЕТИКІВ, будинок 34

про стягнення 88 802,18 грн.

Представники сторін:

від позивача: Качкурова С.В. - довіреність № 05/10/20-04 від 05.10.2020 року;

від відповідача: Сенчило В.В. - довіреність № 011 від 11.03.2021 року;

від відповідача: Панасенко О.М. - керівник;

від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз - 3" про стягнення 88802,18 грн., з яких: заборгованість за спожиту теплову енергію у гарячій воді у розмірі 77 280,96 грн., проценти річних у розмірі 4643,21 грн., втрати від інфляції у розмірі 6878,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 820006 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.1999 року в частині своєчасної та повної оплати спожитої відповідачем теплової енергії у гарячій воді, право вимоги за яким набуто позивачем на підставі Договору про відступлення права вимоги (цесії) № 601-19 від 11.10.2018 року, укладеним з ПАТ "Київенерго". Отже, внаслідок порушення зобов`язань у відповідача утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію у гарячій воді у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 12.02.2021 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 01.02.2021 року надійшла заява № 30/7/1/1856 від 08.02.2021 року про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20866/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, господарським судом на підставі ч.1 ст. 247 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

До Господарського суду міста Києва через канцелярію суду надійшли:

- 10.03.2021 року від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 30/7/1/3416 від 05.03.2021 року, а саме доказів направлення копії позовної заяви з додатками на адресу третьої особи;

- 16.03.2021 року від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності б/н від 15.03.2021 року;

- 19.03.2021 року від відповідача надійшло клопотання про поновлення строків для приєднання доказів до матеріалів справи б/н від 18.03.2021 року разом з доказами направлення на адреси сторін у справі;

- 25.03.2021 року від позивача надійшло клопотання про поновлення строків для подання відповіді на відзив;

- 30.03.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив № 30/7/1/4633 від 26.03.2021 року разом з доказами направлення на адресу відповідача та третьої особи.

Подані документи та заяви/клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Так, від позивача 10.03.2021 року через канцелярію суду надійшло клопотання № 30/7/1/3417 від 05.03.2021 року, в якому позивач просить суд здійснювати розгляд справи № 910/20866/20 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін згідно ч. 5 ст. 252 ГПК України.

В свою чергу 16.03.2021 року від відповідача Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз - 3" також надійшло клопотання б/н від 15.03.2021 року про розгляд справи у порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 року клопотання позивача Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" та відповідача Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз - 3" про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку ч. 5 ст. 252 ГПК України задоволено, судове засідання (розгляд справи по суті) призначено на 20.05.2021 року.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 20.05.2021 року та 01.07.2021 року судом протокольними ухвалами оголошувалась перерва до 01.07.2021 року та 28.07.2021 року відповідно.

Судом доведено до відома, що через канцелярію суду до початку судового засідання 28.07.2021 року від позивача 21.07.2021 року надійшли додаткові письмові пояснення № 30/7/1/10545 від 21.07.2021 разом з доказами направлення на адресу сторін у справі, які долучено судом до матеріалів справи.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення судового засідання розгляду справи по суті 28.07.2021 року до суду не надходило.

Відповідно до приписів статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення; днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З метою повідомлення третьої особи про розгляд справи № 910/20866/20 судом та про його право подати пояснення по суті спору, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 22.02.2021 року про відкриття провадження у справі та подальші ухвали від 19.04.2021 року, 20.05.2021 року та 01.07.2021 року були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження третьої особи, а саме: 85612, Донецька область, Мар`їнський район, м. Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34, та яка співпадає з місцезнаходженням третьої особи за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Про відкриття провадження у справі № 910/20866/20 третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 921.

Доказів отримання третьою особою ухвали суду про перерву від 01.07.2021 року поштовим відділенням зв`язку на час розгляду справи 28.07.2021 року до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 810, в якому зазначено, що станом на 16.07.2021 року поштове відправлення вручено.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених ст.ст. 165, 168 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 22.02.2021 року, третя особа мала подати пояснення щодо позову.

Як свідчать матеріали справи, тертя особа не скористалася наданим їй процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 168 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від третьої особи на час розгляду справи до суду також не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від третьої особи станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання пояснень щодо позову та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 168 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

У судові засідання з розгляду справи по суті 20.05.2021 року, 01.07.2021 року та 28.07.2021 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача. Уповноважений представник третьої особи не з`явився.

Про поважні причини неявки представника третьої особи суд не повідомлено.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки Акціонерне товариство "К.ЕНЕРГО" не скористалося наданими йому процесуальними правами, зокрема, третьою особою не надано пояснень щодо позову та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, а також не забезпечено явку представника в судові засідання, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами за відсутності представника третьої особи.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 01.07.2021 року та 28.07.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги та проси суд задовольнити позов.

Представники відповідача в судових засіданнях з розгляду справи по суті 01.07.2021 року та 28.07.2021 року проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, підтримали заяву про застосування строку позовної давності та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 28.07.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (енергопостачальна організація за договором, третя особа у справі) та Житлово - будівельним кооперативом «Алмаз-3» (абонент за договором, відповідач у справі) 01 жовтня 1999 року було укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 820006 (далі - Договір), предметом якого є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим Договором.

Розділами 2-9 Договору сторони узгодили зобов`язання та права сторін, облік теплової енергії, відповідальність сторін, термін дії Договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що цей Договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до дати 31.12.1999 року.

Згідно з пунктом 8.4 Договору договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін.

Вказаний Договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками абонента та енергопостачальної організації.

Окрім того сторонами узгоджені та підписані додатки №№ 1-9 до Договору, які є його невід`ємною частиною, зокрема, щодо обсягів постачання теплової енергії, температурного графіку роботи теплових мереж, тарифів та порядку розрахунків за теплову енергію, схем абонентської теплотраси, що знаходиться на балансі абонента, межі балансової належності та експлуатаційної, технічних характеристик теплових мереж та систем тощо.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Окрім того, суд зазначає, що відносини між позивачем та відповідачем регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України «Про теплопостачання», «Правилами користування тепловою енергією», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 .

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно приписів статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець обов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами першою - третьою статті 275 та частиною шостою статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у національних стандартах або технічних умовах. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.

При виконанні умов цього Договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим Договором, сторони зобов`язались керуватися тарифами, затвердженими Київської міської держадміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією (далі - Правила), Правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативними актами з питань користування та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України (п. 2.1 Договору).

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання, визначені Законом України "Про теплопостачання".

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія є товарною продукцією, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських та технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Теплогенеруюча організація визначена приписами вказаної статті закону як суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Споживачем теплової енергії є юридична або фізична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. За частиною 5 статті 19 наведеного Закону споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Частиною 4 статті 19 та статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, своєчасне укладення якого з теплопостачальною організацією є основним обов`язком споживача теплової енергії.

Згідно статті 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Так, взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначені Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (далі - Правила), відповідно до п. 3 яких споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Умовами п. п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Відповідно до п.п.2.2.1 п.2.2 Договору енергопостачальна організація зобов`язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з Додатком № 1 до цього Договору.

Згідно пункту 2.2.2 п.2.2 Договору енергопостачальна організація зобов`язується підтримувати середньодобову температуру теплоносія в підвальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією (додаток № 2 до цього Договору).

Згідно зі Звертанням-дорученням про укладення договору на постачання теплової енергії у гарячій воді, облік споживання теплової енергії проводиться по приладах обліку.

Відповідно до Додатку №6 до Договору (Акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 01.10.1999 року), копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що межею розподілу балансів належності між енергопостачальною організацією та абонентом є вхідні засувки в ТК 266/1-2а згідно Додатку №5 до цього Договору, відповідно до якого постачання теплової енергії здійснюється за адресою: м. Київ, просп. Корольова, 6.

Згідно з пунктом 2.3.1, 2.3.2 п.2.3 Договору абонент зобов`язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожному парламенту в обсягах, що визначені у Додатку № 1 до Договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно оплачувати вартість спожитої теплової енергії; виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, які передбачені в Додатку № 4 до Договору.

Додатком 1 до Договору (в редакції від 11.03.2016 року) передбачено, що позивач відпускає теплову енергію в межах Q рік = 1977,7 Гкал/рік.

Відповідно до п.2.3.1 Договору абонент зобов`язується додержуватись кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у Додатку №1 до Договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Слід зазначити, що відповідно до умов п. 2.3.9 Договору встановлено обов`язок абонента в тому числі додержувати норми витіку мережної води, визначеної в Додатку №1 до Договору.

Відповідно до п.5.2 Договору в разі встановлення приладів обліку теплової мережі не на межі балансової належності, до обсягів теплової енергії визначеної по фактичним показникам приладів обліку, додаються втрати на дільниці тепломережі, що знаходяться на балансі абонента від межі балансової належності до місця встановлення приладу обліку.

Відповідно до п.п. 1.1 -1.3 Додатку № 1 до Договору (в редакції від 09.11.2011 року, від 30.01.2015 року, від 11.03.2016 року) відображено як приєднані теплові навантаження,

максимальні витрати мережної води, так і відображено обсяг теплові втрати на дільниці трубопроводів та в місцевій системі абонента згідно схеми (Додаток №5 до Договору).

Також як встановлено судом за матеріалами справи, між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» як постачальником та Житлово - будівельним кооперативом «Алмаз-3» як споживачем укладено Додаткову угоду від 01.12.2016 року до Договору, згідно якої в новій редакції викладено Додаток № 1, усі інші умови Договору від 01.10.1999 року №820006, не змінені цією Додатковою угодою та залишені в силі.

Зокрема, Додатком 1 до Договору (в редакції від 01.12.2016 року) передбачено, що позивач відпускає теплову енергію в межах Q рік = 26,91 Гкал/рік. Тепловими втратами на ділянці трубопроводів, що знаходяться на балансі споживача та в місцевій системі споживача згідно схеми (Додаток № 3) є: з витіком G в=0,00100 Тон/годину, Q втр=0,00006 Гкал/годину; з поверхні трубопроводів підводячи мереж Q втр=0,00301 Гкал/годину.

За приписами ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

У відповідності до пункту 3 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на: проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами, міжопалювальний період для систем опалення, ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили.

Пунктом 29 Правил передбачено, що теплова енергія постачається безперервно, якщо договором не передбачено інше.

Так, відповідно до пункту 23 Правил розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 40 Правил користування тепловою енергією встановлено, що споживач зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору.

Згідно з пунктом 1 Додатку № 3 розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію енергопостачальною організацією проводяться згідно з тарифами, затвердженими Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15.01.1999 року № 47 постійно діючим незалежним державним колегіальним органом - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2 Додатку № 4 до Договору абонент з 12 по 15 число отримує в у Районному відділ тепло збуту № 4 за адресою: вул. Лепсе, 22, табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент провертає в РВТ), та платіжну вимогу - доручення, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

У відповідності до п. 3 додатку № 4 до Договору сплату за вказаним в п. 2 цього Додатку документами, абонент виконує не пізніше 25 числа поточного місяця. В разі, якщо абонент розраховується за показниками приладів обліку, йому пред`являється до сплати заявлена кількість теплової енергії на поточний місяць (згідно Додатку № 1 до Договору). У випадку перевищення фактичного використання теплової енергії понад заявленого, ця кількість перевищення самостійно сплачується абонентом не пізніше 28 числа поточного місяця; у випадку, якщо фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого, сплата проводиться за фактичними показниками.

Згідно з пунктом 5.1 Договору облік споживання абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з частиною 4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

За приписами пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено за матеріалами справи, що енергопостачальною організацією на виконання взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами Договором здійснено поставку відповідачу теплової енергії, зокрема, у період листопад 2016 року - квітень 2018 року на загальну суму 201 021,85 грн., на підтвердження чого позивачем надані корінці нарядів на включення та відключення об`єктів теплоспоживання за адресою: м. Київ, вул. Корольова, 6, складені ПАТ «Київенерго», за особистим рахунком абонента №820006; довідки про нарахування за теплову енергію за Договором та облікові картки за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року; рахунки-фактури за спірний період та відомості обліку споживання теплової енергії за особовим рахунком № 820006.

Наразі, наявні в матеріалах справи облікові картки за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року, складені з урахуванням відомостей обліку споживання тепла, відображають обсяги та розмір поставленої у спірний період теплової енергії відповідачу.

Судом також враховано, що питання прийняття облікових карток (табуляграм) в якості доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі - продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 910/6652/17, від 12.07.2018 року у справі № 910/6654/17, від 12.10.2018 року у справі № 910/30728/15, від 03.09.2020 року у справі №910/17662/19).

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої енергопостачальною організацією теплової енергії з боку відповідача до суду не надходило, докази пред`явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів постачання теплової енергії, докази опротестування даних, зазначених в облікових картках (табуляграмах) та розрахункових документах за період листопад 2016 року - квітень 2018 року, а також будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ "Київенерго" умов Договору з боку відповідача відсутні.

Також суд зазначає, що відповідно до пунктів 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж, встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22 листопада 2005.

Поряд із цим судом встановлено, що відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України на підтвердження відключення від теплопостачання житлового будинку за адресою: м. Київ, проспект Корольова, 6.

При цьому, враховуючи положення п. 2 Додатку № 4 до Договору щодо визначеного сторонами порядку отримання табуляграм фактичного споживання теплової енергії за попередній період, актів звірки та платіжних вимог - доручень можливість посилання на відсутність (неодержання) вказаних документів як на підставу невиконання зобов`язань зі своєчасної та повної оплати теплової енергії за Договором, в обсязі, який фактично був спожитий у спірний період, у відповідача відсутня.

За таких обставин, судом встановлено, що ПАТ «Київенерго» виконано прийняті на себе зобов`язання з постачання теплової енергії, обумовлені Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито теплову енергію без будь - яких зауважень.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кодексу кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Разом з тим, як встановлено судом згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідачем поставлену на підставі Договору в спірний період теплову енергію оплачено не в повному обсязі.

Так, як свідчать матеріали справи та підтверджено сторонами, у зв`язку з наявністю заборгованості за поставлену теплову енергію станом на 01.10.2016 року між ПАТ «Київенерго» як теплопостачальною організацією та ЖБК «Алмаз-3» як споживачем 31.10.2016 року було укладено Угоду № Р820006-10/16 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.1999 року № 820006 (далі - Угода про реструктуризацію), згідно п. 1 якого споживач визнав та підтвердив заборгованість перед теплопостачальною організацією за Договором станом на 01.10.2016 року в загальній сумі 189 462,84 грн., та згідно п.2 зобов`язався сплатити вказану у п.1 заборгованість протягом листопада 2016-грудня 2017 щомісячними платежами згідно з Додатком № 1 до цієї угоди до 25 числа кожного місяця за тарифною групою гідно з вказаним Договором.

Відповідно до п. 3 Угоди про реструктуризацію споживач разом із сплатою суми, зазначеною у п. 1 цієї угоди, зобов`язується у повному обсязі оплачувати поточне споживання згідно з договором на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Згідно п. 6 Угоди про реструктуризацію споживач при проведенні оплати зобов`язується посилатися в реквізитах призначення платежу платіжного документа на цю угоду та зазначати № договору, за яким здійснюється оплата боргу.

Вказана Угода про реструктуризацію підписана представниками теплопостачальної організації та споживача та засвідчена печатками сторін.

Також сторонами Угоди про реструктуризацію погоджено Додаток № 1 - Графік погашення заборгованості ЖБК «Алмаз-3».

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем здійснювались оплати за вказаною Угодою про реструктуризацію, з посиланням на її реквізити в призначенні платежів, та станом на 01.01.2018 року заборгованість за Угодою про реструктуризацію погашена в повному обсязі.

Зокрема, останній платіж за вказаною Угодою про реструктуризацію відповідачем здійснено платіжним дорученням № 117 від 28.12.2017 року на суму 20 462,84 грн.

Факт здійснення повної оплати в сумі 189 462,84 грн. за Угодою про реструктуризацію, розмір здійснених оплат та порядок їх зарахування відповідачем не заперечувався та підтверджено позивачем в позовній заяві, а також відображено останній в наданому суду розрахунку заборгованості.

Окрім цього, як свідчать матеріали справи, відповідачем здійснювались часткові оплати поточної заборгованості в сумі 123 740,89 грн., відтак, як зазначено позивачем в позовній заяві, загальна заборгованість за спожиту за Договором теплову енергію на кінець жовтня 2018 року становить 77 280,96 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач своїх зобов`язань щодо оплати спожитої теплової енергії в гарячій воді у визначені строки та порядку, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору належним чином не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед ПАТ "Київенерго" за спірним Договором в розмірі 77 280,96 грн.

Водночас, 11 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (найменування якого змінено на Акціонерне товариство «К.Енерго») (кредитор за договором) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (новий кредитор за договором, позивач у справі) укладено Договір № 601-18 про відступлення права вимоги (цесії) (далі - Договір цесії), відповідно до умов якого кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями)) як такий, що підлягає стягненню з споживача (споживачів) на загальну суму 497 554 936,91 грн. станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення договору цесії та коригувань платежів.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками кредитора та нового кредитора та скріплений печатками наведених суб`єктів господарювання.

Суд зазначає, що за змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтями 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 1.2 Договору цесії перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в Додатку № 1 та Додатку № 2 до цього договору. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами Додатку № 1 до цього договору.

За умовами пункту 1.3 Договору цесії з укладенням цього договору кредитор відступає, новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення цього договору, у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у Додатку № 1 та у Додатку № 2 до цього договору. Відступлення прав вимоги за додатковими грошовими зобов`язаннями (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень) до основних грошових зобов`язань, які вже є предметом судового розгляду або вже підтверджені судовими рішеннями як такі, що підлягають стягненню із споживача (споживачів), визначаються окремим договором.

Статтею 517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

На виконання умов Договору цесії ПАТ «Київенерго» передало КП «Київтеплоенерго» програмний комплекс білінгових систем ПК «БІТеК» та ПК «Уніван-Термал».

Відповідно до акту № 23 приймання-передавання фізичного носія/пристрою зберігання інформації, на якому записані файли білінгових систем ПК «БІТеК» та ПК «Уніван-Термал» від 11.10.2018, позивач прийняв фізичний носій/пристрій зберігання інформації (зовнішній жорсткий диск, USB носій в кількості 1 шт.), на якому записана резервна копія бази даних ПК «БІТеК» станом на 01.10.2018, фізичний носій/пристрій зберігання інформації (зовнішній жорсткий диск, USB носій в кількості 1 шт.), на якому записана резервна копія бази даних ПК «Уніван-Термал» станом на 01.10.2018.

Інформацію щодо постачання теплової енергії за Договором постачання теплової енергії № 820006 від 01.10.1999 року внесено до баз білінгових систем ПК «БІТеК» та ПК «Уніван - Термал».

Згідно з умовами Договору цесії новий кредитор набув право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у Додатку № 1, сплати заборгованостей, право вимоги яких відступлене за цим Договором, а також будь - яких інших грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень).

У відповідності до Витягу з Додатку № 1 до Договору цесії позивач набув право вимоги до відповідача - Житлово - будівельного кооперативу «Алмаз-3» (особовий рахунку № 820006) на суму 77280,96 грн.

Листом позивача № 1/5-820006 від 08.04.2019 року відповідача як боржника було повідомлено про укладення Договору цесії від 11.10.2018 року та розмір боргу за Договором, право вимоги якого було набуто позивачем.

Відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому, зміст зобов`язання, тобто обсяг прав та обов`язків його сторін залишається незмінним, а отже до нового кредитора переходять весь обсяг прав первісного кредитора, якщо інше не передбачено договором або законом. Обсяг прав, які передаються у випадку відступлення (сума заборгованості, право на стягнення штрафних санкцій тощо) визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора.

За таких обставин, за матеріалами справи судом встановлено факт заміни в основному зобов`язанні, обумовленому Договором № 820006 постачання теплової енергії від 01.10.1999 року, первісного кредитора - Публічне акціонерне товариство "Київенерго" на нового кредитора - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням всіх необхідних умов Договору № 601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року.

Відтак, у зв`язку з передачею позивачеві права вимоги боргу за Договором в сумі 77280,96 грн., останній звернувся до відповідача з вимогою № 30/вих.-820006 від 08.09.2020, копія якої наявна в матеріалах справи, про сплату заборгованості, факт надсилання якої на адресу відповідача та отримання останнім 17.09.2020 року підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку від 11.09.2020 року та витягу з сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 387.

Проте, вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Натомість відповідач звернувся до позивача з листом № 023 від 23.09.2020 року щодо відсутності заборгованості за спожиту теплову енергію у зв`язку з передачею теплотраси на баланс ПАТ «Київенерго», у відповідь на який позивач листом № 30/5/5/11407 від 27.10.2020 року повторно повідомив відповідача про наявність заборгованості та направив копії підписаних обома сторонами Додаткової угоди № 1 від 01.12.2016 року до Договору та Додатку № 1 в новій редакції.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено позивачем, свої зобов`язання щодо оплати у встановлений термін спожитого обсягу теплової енергії в сумі 77 280,96 грн., всупереч вимогам господарського та цивільного законодавства, а також умовам Договору та Договору цесії відповідач не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію в зазначеному вище розмірі, яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договором постачання теплової енергії у гарячій воді № 820006 від 01.10.1999 року та/або Договору № 601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних Договорів на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилається на припинення дії спірного Договору №820006 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.1999 року з моменту укладення ЖБК «Алмаз-3» з ПАТ «Київенерго» Договору №0820067 про співпрацю під час надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води і розмежування відповідальності від 21.12.2016 року (далі - Договір про співпрацю), згідно умов якого відповідач зобов`язався забезпечити належні умови для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води тепловими мережами, зовнішньо- та внутрішньо-будинковими системами, включаючи обладнання індивідуальних теплових пунктів, вузлів обліку та вузлів приєднання, які перебувають в експлуатації відповідача, при надання ПАТ «Київенерго» послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам цих послуг, в будинку відповідно до переліку Додатку № 1 до цього Договору.

Також за умовами п. 1 Договору про співпрацю ЖБК «Алмаз-3» зобов`язується утримувати теплове обладнання ПАТ «Київенерго» у належному технічному стані, здійснювати його технічне обслуговування та ремонт, забезпечувати підготовку житлових будинків до опалювального періоду.

ПАТ «Київенерго», в свою чергу, зобов`язується забезпечити постачання теплової енергії та гарячої води належної якості та встановлених параметрів відповідно до температурного графіка роботи теплових мереж, до межі балансової належності та експлуатаційної відповідальності, встановленої Договором про співпрацю.

При цьому відповідачем до відзиву на позовну заяву надано копію Акту приймання- передавання основних засобів від 13.01.2006 року та АВІЗО №14 від 13.01.2006 року, згідно яких від ЖБК «Алмаз-3» до філіалу «Теплові розподільчі мережі Київенерго» передаються теплові мережі ЦО та ГВП від ТК-26/1-2а до зовнішньої стіни ж/б по просп. Корольова, 6, тобто до житлового будинку відповідача.

З урахуванням вищенаведеного суд зазначає, що укладений 21.12.2016 року між ПАТ «Київенерго» та ЖБК «Алмаз-3» Договір про співпрацю регулює питання належного забезпечення умов для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води тепловими мережами, зовнішньо- та внутрішньо-будинковими системами, включаючи обладнання індивідуальних теплових пунктів, вузлів обліку та вузлів приєднання, які перебувають в експлуатації відповідача, при наданні ПАТ «Київенерго» послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, в той час як предметом спірного Договору № 820006 від 01.10.1999 року є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах передбачених цим договором. Вказане свідчить про наявність двох різних договорів, з різним предметом регулювання відносин ПАТ «Київенерго» та відповідача.

При цьому за висновками суду, з огляду на предмет правового регулювання вказаних правочинів Договір про співпрацю №0820067 від 21.12.2016 року не змінює порядку оплати послуг з постачання теплової енергії, обумовленого Договором №820006 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.1999 року, а факт передачі теплових мереж на баланс теплопостачальної організації не припиняє постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою: м. Київ, просп. Корольова, 6, у зв`язку з чим твердження відповідача про те, що підписання Акту від 13.01.2006 року припиняє обов`язки останнього в частині оплати спожитої теплової енергії за діючим Договором №820006, судом до уваги не приймаються.

Також суд звертає увагу на умови пункту 8.2. Договору, якими визначено, що Договір припиняє свою дію в випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення Арбітражним судом; ліквідації сторін.

Наразі, матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано доказів на підтвердження настання обставин, з якими умови п. 8.2 Договору пов`язують його припинення.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за Договором постачання теплової енергії № 820006 від 01.10.1999 року у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати спожитої теплової енергії відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, та з урахуванням набуття Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" прав кредитора за Договором постачання теплової енергії в гарячій воді № 820006 від 01.10.1999 року на підставі Договору цесії, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача 77280,96 грн. боргу.

В свою чергу щодо поданої відповідачем заяви б/н від 15.03.2021 року про застування строку позовної давності до вимог позивача суд та відмову в задоволенні позову суд зазначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(п. 5).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в п. 2.2. Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В свою чергу, судом за матеріалами справи встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної оплати спожитої теплової енергії в гарячій воді за Договором за період жовтень 2016 року - квітень 2018 року в сумі 77 280,96 грн.

Крім того, як зазначалось вище, частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За твердженнями позивача останній дізнався про порушення свого права внаслідок укладення з ПАТ «Київенерго» як первісним кредитором 11 жовтня 2018 року Договору № 601-18 про відступлення права вимоги (цесії), в тому числі за спірним Договором постачання теплової енергії в гарячій воді № 820006 від 01.10.1999 року в сумі 77 280,96 грн.

Також позивач посилаючись на ч.ч.1, 3 ст. 264 ЦК України зазначає про визнання відповідачем свого боргу та перевивання строку позовної давності внаслідок здійснення ЖБК «Алмаз-3» погашення заборгованості за спожиту теплову енергію 28.12.2017 року в сумі 20 462,84 грн.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 24.12.2020 року (як свідчить відбиток календарного штемпеля поштового відділення на конверті).

Суд зауважує на тому, що Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 року у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Поряд із цим суд зазначає, що здійснення відповідачем оплати заборгованості за Угодою про реструктуризацію, в тому числі здійснення останнього платежу 28.12.2017 року платіжним дорученням № 117 з посиланням в призначенні платежу саме на реквізити Угоди про реструктуризацію року №Р820006-10/16 від 31.10.2016 року, враховуючи період виникнення заборгованості відповідача за Договором, який було розстрочено такою Угодою, а саме датою виникнення на 01.10.2016 року, не може бути розцінено в якості доказів визнання відповідачем заборгованості за спожиту теплову енергію за період листопад 2016 року - квітень 2018 року, а відтак не свідчить про переривання строку позовної давності.

Враховуючи наведені вище положення ЦК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини та враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що в даному випадку, незважаючи на помилковість тверджень позивача про переривання позовної давності у зв`язку зі сплатою частини заборгованості за Угодою про реструктуризацію, строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період до грудня 2017 року сплив, позаяк на дату укладення Договору цесії позивач був проінформований про період виникнення заборгованості споживача в сумі 77 280,96 грн. за Договором № 820006 від 01.10.1999 року, отже заява відповідача про застування позовної давності підлягає частковому задоволенню, та обґрунтованими визнаються позовні вимоги в розмірі 11089,18 грн. боргу за спожиту теплову енергію за період грудень 2017 року - квітень 2018 року.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії за Договором, позивачем за загальний період прострочення з 01.11.2018 по 31.10.2020 нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 4543,21 грн. процентів річних та 6878,01 грн. інфляційних втрат.

Як вбачається з умов договору цесії, право вимоги переходить від первісного кредитора до нового з моменту підписання додатку № 1 до Договору цесії.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

При цьому суд зазначає, що згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц, в якій остання погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, зважаючи на висновки суду щодо відсутності обставин переривання позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу та пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення боргу за період до грудня 2017 року, строки позовної давності для звернення з вимогами щодо стягнення 3% річних та інфляційних за період з 01.11.2018 року по 31.10.2018 року, як похідних, визнаються судом непропущеними.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, становить 666,41 грн. процентів річних та 1025,52 грн. втрат від інфляції, а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних та втрат від інфляції є обґрунтованими в сумах, визначених судом, а саме в сумі 666,41 грн. процентів річних та 1025,52 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 126, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз - 3" (просп. Корольова,6, м. Київ. ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5, ) 11 089,18 грн. (одинадцять тисяч вісімдесят дев`ять грн. 18 коп.) основного боргу, 666,41 грн. (шістсот шістдесят шість грн. 41 коп.) процентів річних, 1025,52 грн. (одну тисячу двадцять п`ять грн. 52 коп.) втрат від інфляції та 302,54 грн. (триста дві грн. 54 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 22 листопада 2021 року.

Суддя А.М. Селівон