РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.11.2021Справа № 910/4810/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Акціонерного товариства "Полтаваобленерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія"

про 366 258, 90 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія" (далі - відповідач) про стягнення 366 258, 90 грн пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару у визначений укладеним між сторонами договором поставки №3643 від 21.09.2020 строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 судом відкрито провадження у справі №910/4810/21; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

07.05.2021 від представника відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника із проханням про поновлення строку для подання відзиву на позов.

24.05.2021 та 31.05.2021, тобто після спливу встановленого судом строку для подання відзиву на позов, від Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що позивач навмисно вніс зміни в проектну документацію товару, що призвело до збільшення об`єму робіт за договором.

Відповідно до ст.118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 1, 2 ст.119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, а процесуальний строк, який встановлений судом, може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Встановлений в ухвалі Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву є строком, встановленим судом, що виключає можливість його поновлення.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 02.03.2021 у справі №910/18373/19.

Тому, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позов та залишає його без розгляду.

29.06.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія" (постачальник) та Акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (покупець) було укладено договір поставки №3643 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві електричне приладдя та супутні товари до електричного обладнання (шафи КТП) (код за ДК 021:2015-31680000-6) (надалі - товар), номенклатурний перелік та кількість товару, який поставляється згідно з цим договором, передбачені у наведеній в договорі таблиці, покупець зобов`язується прийняти товар, що поставляється і оплатити його вартість відповідно до умов цього договору (п.п.1.1, 1.2, 1.4).

Відповідно до п.п.2.1, 2.2, 2.3 договору постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, якість якого відповідає умовам, встановленим чинним законодавством до товару даного виду та тендерною документацією. Товар при поставці повинен супроводжуватись документами, сертифікатами якості та/або відповідності, що підтверджують якість та безпеку товару (у передбачених законодавством випадках). Комплектність товару, що поставляється, повинна відповідати технічній документації виробника товару, вимогам тендерної документації, а також вимогам технічного регламенту і технічних умов, що діють в Україні для даного виду товару, якими визначена комплектність.

Загальна сума договору встановлюється 3 184 860,00 грн з ПДВ (п.3.3 договору).

Розрахунок між покупцем та постачальником за цим договором здійснюється протягом 90 (дев`яносто) календарних днів після прийняття покупцем замовленого товару згідно з наданим постачальником рахунком-фактурою (п.4.1 договору).

Згідно з п.п.5.1, 5.2, 5.3, 5.4, 5.6 договору поставка здійснюється одноразово або партіями на підставі письмової заявки покупця (допускається передача заявки факсом або електронною поштою). Постачальник протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання заявки підтверджує одержану заявку та/або в цей же строк виставляє покупцю рахунок- фактуру на оплату, що буде вважатися підтвердженням заявки постачальником. Строк поставки товару становить 90 (дев`яносто) робочих днів з моменту підтвердження постачальником заявки від покупця. Поставка здійснюється за адресою: 36022, м. Полтава, вул. Старий Поділ, 5, центральний склад АТ "Полтаваобленерго". Поставка супроводжується наступними відвантажувальними документами, що передаються покупцю разом з товаром: видаткова накладна; документи, надання яких передбачено розділом 2 договору (п.5.4. Договору). Зобов`язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі товару в розпорядження покупця. Зобов`язання покупця вважаються виконаними з моменту оплати та прийняття поставленого товару.

Товар вважається прийнятим покупцем від постачальника після підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної. Товару, що постачається, перевіряється покупцем при прийманні товару у місці доставки. У випадку виявлення невідповідності поставленого товару за кількістю/якістю покупець здійснює приймання товару з оформленням акту про виявлені розбіжності відповідно до вимог Інструкцій про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання та кількістю та якістю, затверджених постановами Держарбітражу СРСР від 15.06.1965 №11-6 і від 25.04.1966 №11-7 зі змінами та доповненнями. На підставі зазначеного акту сторони вирішують питання про допоставку товару, заміну неякісного товару (п.п.6.1, 6.2 договору).

За порушення строків виконання зобов`язання з поставки товару з постачальника стягується пеня у розмірі 0,5 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості (п.8.3 договору).

Цей договір є укладеним з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками та діє до 31.12.2020 (п.11.1 договору).

Відповідно до п.5.1 договору 23.09.2020 покупцем передано продавцю заявку на поставку товару на суму 3 184 860,00 грн.

28.09.2020 покупцем виставлено покупцю рахунок на оплату №243 на суму 3 184 860,00 грн., що згідно із п.5.1 договору вважається підтвердженням заявки постачальником.

За твердженнями позивача, згідно умов укладеного між сторонами договору, строк поставки товару був передбачений до 05.02.2021 року включно.

Листом №10-71/3749 від 18.02.2021 позивач повідомив відповідача про відмову від договору поставки №3643 від 21.09.2020, а також про відмову від подальшого прийняття виконання зобов`язань за цим договором.

Спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару у визначений укладеним між сторонами договором строк.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.2 ст.267 Господарського кодексу України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.1 ст.665 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом укладеного між сторонами договору, відповідач зобов`язався поставити позивачу товар у строк 90 робочих днів з моменту підтвердження постачальником заявки від покупця, а покупець зобов`язався прийняти товар, що поставляється і оплатити його вартість відповідно до умов цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, підтвердження постачальником заявки від покупця відбулось шляхом виставлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія" на адресу покупця рахунку на оплату №243 від 28.09.2020 на підставі наданої останнім заявки на поставку товару.

Таким чином, згідно п.5.2 договору свій обов`язок щодо передачі позивачу товару відповідач повинен був виконати у строк до 05.02.2021 включно.

Однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, товар позивачу у належний строк не передав, внаслідок чого листом №10-71/3749 від 18.02.2021 позивач повідомив відповідача про відмову від договору поставки №3643 від 21.09.2020, а також про відмову від подальшого прийняття виконання зобов`язань за цим договором. Отже з 18.02.2021 у відповідача відсутній обов`язок поставити позивачу товар за договором.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов`язання, визначено ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

У ч.4 ст.231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За умовами п.8.3 договору за порушення строків виконання зобов`язання з поставки товару з постачальника стягується пеня у розмірі 0,5 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Отже, оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем обов`язку з поставки товару у строк, який погоджений контрагентами у договорі, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені (неустойки) є законними та обґрунтованими.

Щодо суми заявленої Акціонерним товариством "Полтаваобленерго" до стягнення пені (неустойки), то суд не погоджується із розрахунком позивача, оскільки останній відмовився від прийняття виконання за договором 18.02.2021, у зв`язку з чим належним періодом для нарахування пені (неустойки) є 06.02.2021 (дата виникнення прострочення поставки) по 17.02.2021 (дата, яка передує відмові позивача від прийняття виконання зобов`язань відповідачем), внаслідок чого за розрахунком суду стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня (неустойка) у розмірі 191091,60 грн.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія" про стягнення пені підлягають задоволенню частково.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Адд-Енергія" (03148, місто Київ, вул.Жмеринська, будинок 2Б, ідентифікаційний код 35744149) на користь Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (36022, Полтавська обл., місто Полтава, вул.Старий поділ, будинок 5, ідентифікаційний код 00131819) пеню (неустойку) на суму 191091 (сто дев`яносто одна тисяча дев`яносто одна) грн 60 коп. та судовий збір у розмірі 2866 (дві тисячі вісімсот шістдесят шість) грн 37 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені ст.ст.254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.11.2021.

Суддя М.Є.Літвінова