ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 справа № 914/2385/21

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ПРИДНІПРОВ`Я, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг;

до Відповідача: Концерну МІСТШЛЯХБУД, Львівська область, м.Львів;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 389885,87грн.

Представники:

Позивача: не з`явився;

Відповідача: Маїк І.С. представник, адвокат (ордер від 25.08.2021р. серія ВС №152437).

ВСТАНОВИВ:

05.08.2021р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ПРИДНІПРОВ`Я від 02.08.2021р. вих. №01 (вх. №2589) до Концерну МІСТШЛЯХБУД про стягнення заборгованості; ціна позову: 389885,87грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з поставки оплаченого згідно платіжного доручення від 19.07.2019р. №43 збірного залізобетону.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у цій справі від 05.08.2021р. судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 31.08.2021р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у цій справі від 17.08.2021р. суд постановив клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю ПРИДНІПРОВ`Я адвоката Нагірняк Яни Валентинівни від 09.08.2021р. вих. №01 (вх. №18484/21 від 09.08.2021р.) про проведення засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду повернути Заявнику без розгляду.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.08.2021р. у цій справі суд постановив клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю ПРИДНІПРОВ`Я адвоката Нагірняк Яни Валентинівни від 09.08.2021р. вих. №01 (вх. №19677/21 від 25.08.2021р.) про проведення засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволити; надати представнику Товариства з обмеженою відповідальністю ПРИДНІПРОВ`Я адвоката Нагірняк Яні Валентинівні можливість участі в судовому засіданні у справі №914/2385/21, призначеному на 31.08.2021р. о 11:15год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення Easycon.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у цій справі від 31.08.2021р. судом постановлено відкласти підготовче судове засідання на 30.09.2021р.; явка повно важних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.09.2021р. у цій справі суд постановив продовжити строк підготовчого провадження на 17 днів; відкласти підготовче судове засідання на 21.10.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.09.2021р. у цій справі судом постановлено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю ПРИДНІПРОВ`Я адвоката Нагірняк Яни Валентинівни від 30.09.2021р. вих. №01 (вх. №22917/21 від 30.09.2021р.) про проведення засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду повернути Заявнику без розгляду.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.10.2021р. у цій справі суд постановив продовжити Концерну МІСТШЛЯХБУД строк на подання відзиву; закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; судове засідання з розгляду спору по суті призначити на 18.11.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Відповідача, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

Представник Відповідача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у поданих до суду заявах.

В судовому засіданні 18.11.2021р. представником Відповідача подано Супровідний лист від 17.11.2021р. б/н, у якому просить суд долучити до матеріалів справи копії Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, Договору доручення на представництво інтересів Відповідача та ордеру на надання правової допомоги. Вказаний супровідний лист оглянуто судом та долучено до матеріалів справи. Після завершення судового засідання супровідний лист зареєстровано в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх. №27558/21.

Також, в судовому засіданні представником Відповідача заявлено усне клопотання про відкладення судового засідання з підстав того, що керівник Відповідача 17.11.2021р. вийшов з відпустки і висловив представнику намір врегульовувати спір між сторонами у позасудовому порядку.

Суд протокольною ухвалою відхилив клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи з підстав недоведеності представником належними засобами доказування викладених в обґрунтування підстав до відкладення судового засідання доводів, а також того, що намір врегулювання спору у позасудовому порядку не є підставою до відкладення судового засідання з розгляду спору по суті.

При цьому, суд роз`яснив представнику Відповідача право подання укладеної мирової угоди на затвердження суду на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі на стадії виконання судового рішення, що не позбавляє Сторін врегулювати спір у позасудовому порядку навіть при наявності судового рішення у цій справі.

Окрім того, представник Відповідача в судовому засіданні зазначив, що Видаткова накладна від 30.08.2019р. №РН-0000103 скеровувалась Відповідачем Позивачу засобами поштового зв`язку з підстав того, що Позивачем отримано товар за такою видатковою накладною, однак не підписано та не повернуто Відповідачу один примірник Видаткової накладної від 30.08.2019р. №РН-0000103.

При цьому, представник Відповідача не зміг підтвердити обставину виставлення Відповідачем Позивачу рахунку до оплати та пояснити відсутність товарно-транспортної накладної на поставку товару згідно Видаткової накладної від 30.08.2019р. №РН-0000103.

Також представник Відповідача не зміг пояснити ким, коли і за яких обставин складено долучений до Відзиву документ під назвою «Картка рахунку 681 за 9 місяців 2019 р.» однак зазначив, що працівники бухгалтерії Відповідача запевнили представника Відповідача в тому, що картка є документом і належним доказом у справі в підтвердження здійснення Відповідачем господарських операцій.

В доповнення до викладеного представник Відповідача в судовому засіданні зазначив, що в наведеному у відзиві попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які Відповідач поніс і очікує понести у звязку із розглядом справи під понесенням Відповідачем судових витрат в розмірі 2270грн. слід розуміти готовність Відповідача відшкодувати Позивачу витрати на сплату судового збору в розмірі 2270грн. відповідно до результатів розгляду спору.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 252909грн. основного боргу, 95634,24грн. пені за період з 20.07.2019р. по 20.07.2021р.; 15195грн. 3% річних за період з 20.07.2019р. по 20.07.2021р; 26147,63грн. інфляційних за період з серпня 2019р. по липень 2021р. з підстав неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з поставки оплаченого згідно платіжного доручення від 19.07.2019р. №43 збірного залізобетону.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 26.08.2021р. за вх. №19615/21 Відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, вважає позов безпідставним та необґрунтованим і просить суд відмовити в задоволенні з підстав того, що у Відповідача відсутній борг перед Позивачем у розмірі 389885,87грн., так як Відповідачем згідно Видаткової накладної від 30.09.2019р. №РН-0000103 поставлено Позивачу товару на суму 153913,43грн.

З наведеного Відповідач підсумовує, що борг Відповідача перед Позивачем становить 98995,57грн. і зазначає, що Видаткову накладну від 30.09.2019р. №РН-0000103 надіслано працівником бухгалтерії Відповідача Позивачу простим листом для підпису 30.08.2019р., проте, Відповідачем не одержано примірника накладної з підписом Позивача.

Також Відповідач зазначає про відображення господарської операції поставки в даних реєстру бухгалтерського обліку, що на думку Відповідача, свідчить про відображення поставки у податковій звітності Відповідача.

Крім того, Відповідач наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Відповідач поніс і очікує понести у звязку із розглядом справи, у якому зазначає про понесення витрат в розмірі 2270грн.

У поданому 13.09.2021р. за вх. №21117/21 доповненні до відзиву Відповідач вказує на те, що в липні 2019 року між керівниками сторін велись перемовини про поставку товару на вимогу Позивача без досягнення домовленості щодо дати поставки і передачі товару у власність Позивача. Відповідачем не одержувались вимоги про поставку товару, а 27.05.2021р. Відповідач одержав вимогу про повернення коштів.

Аналогічні за змістом доводи викладено Відповідачем у поданому 21.10.2021р. за вх. №24764/21 Доповненні до відзиву.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, беручи до уваги визнання явки повноважних представників Учасників справи в судове засідання не обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності повноважного представника Позивача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що 19.07.2019р. Відповідачем виставлено Позивачу до оплати рахунок-фактуру №СФ-000025 на оплату збірних залізобетонних конструкцій суму 252909грн.

Платіжним дорученням від 19.07.2019р. №43 Позивачем перераховано на користь Відповідача 252909грн. Призначення платежу: «Проплата за матер.зг.рах.№СФ-000025 від 18.07.2019р., у т.ч. ПДВ 20% = 42151,50грн.».

Претензією від 21.05.2021р. вих. №82 Позивач звертався до Відповідача зі вимогою про добровільне повернення сплачених коштів в розмірі 252909грн. у встановлений законом для відповіді на претензію та повідомив, що у разі неповернення коштів змушений буде звернутись до суду за захистом порушеного права.

Відповідачем вказану Претензію отримано 27.05.2021р., що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №079 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html)., проте залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем Претензії Позивача від 21.05.2021р. №82 в матеріалах справи відсутні, станом на час вирішення спору по суті Учасниками справи суду не заявлені та не подані.

Згідно доводів Відповідача видатковою накладною від 30.08.2019р. №РН-0000103 Відповідачем поставлено Позивачу збірні залізобетонні конструкції на суму 153913,43грн. Вказана Видаткова накладна підписана представником Відповідача та завірена відтиском печатки юридичної особи Відповідача.

При цьому, суд зазначає, що підпис Позивача на Видатковій накладній від 30.08.2019р. №РН-0000103 відсутній.

Крім цього, згідно доводів Відповідача у Картці рахунку 681 за 9 місяців 2019р. відображено рух по кредиту рахунку 6811 на суму 252909 та по дебету рахунку 6811 на суму 153913,43. Сальдо на кінець періоду 98995,57. Вказаний документ не містить відтиску печатки юридичної особи, підпису, посади, прізвища та ініціалів особи, яка його склала.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 252909грн. основного боргу, 95634,24грн. пені за період з 20.07.2019р. по 20.07.2021р.; 15195грн. 3% річних за період з 20.07.2019р. по 20.07.2021р; 26147,63грн. інфляційних за період з серпня 2019р. по липень 2021р. з підстав неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з поставки оплаченого згідно платіжного доручення від 19.07.2019р. №43 збірного залізобетону.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Приписами ч.2 ст.693 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Приписами ч.1 ст.181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.6 ст.222 ГК України претензія розглядається в місячний строк з дня її одержання, якщо інший строк не встановлено цим Кодексом або іншими законодавчими актами. Обґрунтовані вимоги заявника одержувач претензії зобов`язаний задовольнити.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

З врахуванням наведеного судом встановлено, що матеріалами справи підтверджується здійснення Позивачем господарської операції попередньої оплати поставки товару Відповідачем на суму 252909грн. та укладення між Позивачем та Відповідачем договору поставки у спрощений спосіб шляхом попередньої оплати Позивачем товару на суму 252909грн.

При цьому суд зазначає про недоведеність Відповідачем належними засобами доказування обставин здійснення поставки партії товару згідно Видаткової накладної від 30.08.2019р. №РН-0000103 на суму 153913,43грн., оскільки Видаткова накладна від 30.08.2019р. №РН-0000103 не підписана з боку Позивача як покупця, а Відповідачем не доведено іншими належними засобами доказування здійснення господарської операції поставки товару за вказаною видатковою накладною.

При цьому, суд критично оцінює і відхиляє за безпідставністю та необґрунтованістю доводи Відповідача про те, що Картка рахунку 681 за 9 місяців 2019р. є документом і належним доказом у справі в підтвердження здійснення Відповідачем господарських операцій, оскільки представник Відповідача не зміг пояснити ким, коли і за яких обставин складено Картку рахунку, а сама картка не містить всіх обов`язкових реквізитів документу, зокрема, дати її складення, посади, прізвища і ініціалів, особистого підпису та відтиску печатки юридичної особи, в бухгалтерському обліку якої відображено відповідні господарські операції.

Беручи до уваги подані Позивачем докази здійснення оплати товару на суму 252909грн., а також доводи Позивача про невиконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з поставки товару, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується сума заборгованості Відповідача перед Позивачем з повернення сплачених за товар коштів в розмірі 252909грн.

З врахуванням встановлених судом обставин, наведених Учасниками справи доводів та поданих доказів порушення Відповідачем порядку поставки оплаченого Позивачем товару, встановлення факту наявності заборгованості та її розміру, перевіривши здійснений Позивачем розрахунок суми заборгованості суд встановив, що позовні вимоги про стягнення 252909грн. суми заборгованості з повернення сплачених Позивачем Відповідачу за товар коштів є мотивованими та обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Щодо стягнення 95634,24грн. пені за період з 20.07.2019р. по 20.07.2021р. суд зазначає наступне.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно положень ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання господарською організацією (ч.ч.6, 7 ст.231 Господарського кодексу України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно ч.2 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі встановлені судом обставини укладення між Сторонами договору поставки у спрощений спосіб в порядку ч.7 ст.181 ГК України шляхом попередньої оплати Позивачем Відповідачу вартості товару згідно Рахунку-фактури від 19.07.2019р. №СФ000025 на суму 252909грн., а також недоведеність Позивачем обставини встановлення в укладеному між Сторонами договорі забезпечення виконання основного зобов`язання Відповідача з поставки оплаченого Позивачем товару неустойкою (пенею) суд зазначає про безпідставність нарахування Позивачем Відповідачу пені в розмірі 95634,24грн. за прострочення виконання зобов`язання з поставки Відповідачем Позивачу товару.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 95634,24грн. пені за період з 20.07.2020р. по 20.07.2021р. є безпідставними та необґрунтованими, в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 15195грн. 3% річних та 26147,63грн. інфляційних втрат за період з 20.07.2019р. по 20.07.2021р. суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018р. у справі №758/1303/15-ц.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, Позивач Претензією від 21.05.2021р. вих. №82 звертався до Відповідача претензією про добровільне повернення сплачених коштів в розмірі 252909грн., в якій зазначав, що просить: «в строк, встановлений законом для відповіді на претензію», добровільно перерахувати суму претензії 252909грн. та повідомив, що у разі неповернення коштів змушений буде звернутись до суду за захистом порушеного права.

При цьому, відповідно до ч.6 ст.222 ГК України претензія розглядається в місячний строк з дня її одержання, якщо інший строк не встановлено цим Кодексом або іншими законодавчими актами.

Відповідачем вказану Претензію отримано 27.05.2021р., що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №079 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html)., проте залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем Претензії Позивача від 21.05.2021р. №82 в матеріалах справи відсутні, станом на час вирішення спору по суті Учасниками справи суду не заявлені та не подані.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновків про те, що Позивачем у Претензії від 21.05.2021р. вих. №82 встановлено Відповідачу у відповідності до ч.6 ст.222 ГК України місячний строк на добровільне повернення сплачених коштів. Відтак, з врахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про те, що прострочення виконання Відповідачем зобов`язання з повернення сплачених коштів Позивачу, з врахуванням приписів ч.5 ст. 254 ЦК України, настав 30.06.2021р.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі висновки суду щодо моменту виникнення прострочки виконання Відповідачем виконання зобов`язання з повернення сплачених Позивачем коштів, перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявлений Позивачем період з врахуванням встановлених судом обставин, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення прострочки виконання зобов`язання з повернення сплачених Позивачем коштів та приписів ч.5 ст. 254 ЦК України, а відтак, сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних за порушення порядку і строку повернення сплачених Позивачем коштів за заявлений Позивачем період становить 436,53грн., інфляційних втрат 252,91грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 15195грн. 3% річних та 26147,63грн. інфляційних втрат за період з 20.07.2020р. по 20.07.2021р. є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 436,53грн. 3% річних та 252,91грн. інфляційних втрат. В решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Перевірка розміру заявлених до стягнення з Відповідача на користь Позивача сум пені, 3% та інфляційних втрат здійснювалась судом за допомогою програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2021».

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт здійснення Позивачем попередньої оплати товару згідно Рахунку-фактури від 19.07.2019р. №СФ-000025 на суму 252909грн., беручи до уваги висновки суду щодо прострочення Відповідачем зобов`язання з повернення сплачених коштів, а відтак, наявності правових підстав до стягнення суми основного боргу в розмірі 252909грн., а також недоведеність Позивачем обставини встановлення в укладеному між Сторонами договорі забезпечення виконання основного зобов`язання Відповідача з поставки товару неустойкою (пенею), здійснивши перерахунок суми нарахованих Позивачем 3% річних, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 252909грн. суми основного боргу є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі; позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 15195грн. 3% річних та 26147,63грн. інфляційних втрат є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 436,53грн. 3% річних та 252,91грн. інфляційних втрат. В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року для працездатних осіб в розмірі 2270 гривень.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2270грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 21.07.2021р. №578 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 5848,29грн. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №3 до позовної заяви.

Відповідач у поданому 26.08.2021р. за вх. №19615/21 Відзиві зазначає про понесення судових витрат в розмірі 2270грн.

В судовому засіданні 18.11.2021р. представник Відповідача зазначив, що в наведеному у відзиві попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які Відповідач поніс і очікує понести у звязку із розглядом справи під понесенням Відповідачем судових витрат в розмірі 2270грн. слід розуміти готовність Відповідача відшкодувати Позивачу витрати на сплату судового збору в розмірі 2270грн.

Маїк І.С. є адвокатом та представником Відповідача, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 24.12.2015р. серії ЛВ №000298, Договору доручення на представництво інтересів від 22.10.2021р. б/н та ордеру від 17.11.2021р. серії ВС №1052441.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 5848,29грн., недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 5848,29грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 3803,98грн. судового збору. В решті судові витрати Позивача покласти на Позивача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 123, 126, 129, 165, 205, 216, 222, 231, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 222 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 547, 549, 551, 610-612, 627, 629, 632, 651, 655, 663, 691-693, 712 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Концерну МІСТШЛЯХБУД (79044, Львівська область, м.Львів, вул.Мельника, буд.8; ідентифікаційний код: 35047482) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ПРИДНІПРОВ`Я (50059, Дніпропетровська область, м.Кривий ріг, вул.Грибоєдова, буд.26; ідентифікаційний код: 23650002) 252909грн. суми основного боргу, 436,53грн. 3% річних, 252,91грн. інфляційних втрат та 3803,98грн. судового збору.

3. В решті в позові відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 29.11.2021р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.