РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.11.2021Справа № 910/899/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідача: Акціонерного товариства "РВС БАНК"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТАЛТЕКС МЕРІНО"

про стягнення 215 280 грн,

Представники сторін:

Прокурор: Маліцька Ю.С.

від позивача: Ніколова В.М.

від відповідача: Цибіков О.О.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військовий прокурор Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "РВС Банк" про стягнення суми банківської гарантії в розмірі 215 280,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.06.2018 за результатами процедури закупівлі між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІТАЛТЕКС МЕРІНО" (постачальник) укладено договір № 286/3/18/209 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби, згідно умов якого постачальник зобов`язався здійснити поставку індивідуального обмундирування в порядку та строки визначені в Специфікації. Згідно п. 11.1 договору постачальником забезпечено виконання своїх зобов`язань за договором у розмірі 5 % від суми договору банківською гарантією від 04.06.2020 № 3335-18Г, що видана Акціонерним товариством "РВС Банк". Отже, з огляду на те, що постачальником було допущено порушення умов договору в частині постачання товару в узгоджені сторонами в правочині строки, то у замовника виникло право отримання від гаранта коштів в розмірі суми банківської гарантії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 у справі № 910/899/21 повернуто позовну заяву та додані до неї документи Військовій прокуратурі Київського гарнізону на підставі п. 1 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, Військовий прокурор Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 у справі № 910/899/21 та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Постановою від 01.01.2021 Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 у справі №910/899/21 задоволено; ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 у справі №910/899/21 скасовано; справу № 910/899/21 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі відповідно до Глави 2 Розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021, з огляду на перебування судді Пукшин Л.Г у відпустці, справу №910/899/21 передано на розгляд судді Князькова В.В.

Ухвалою від 05.05.2021 відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

24.05.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла ухвала від 20.05.2021 Верховного Суду, пунктом 5 резолютивної частини якої витребувано у суду першої інстанції матеріали справи №910/899/21.

Ухвалою від 31.05.2021 зупинено провадження у справі №910/899/21 до перегляду ухвали від 26.01.2021р. Господарського суду міста Києва в касаційному порядку.

Постановою від 22.06.2021 Верховного Суду постанову від 01.01.2021 Північного апеляційного господарського залишено без змін.

12.07.2021 матеріали справи було повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 19.07.2021 поновлено провадження по справі.

Відповідач у відзиві від 26.05.2021 проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що у вимога бенефіціара не відповідає умовам банківської гарантії, що у відповідності до ст.565 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в її задоволенні. Разом із відзивом вказаним учасником судового процесу було подано клопотання про розгляд справи із викликом учасників судового процесу.

Ухвалою від 25.08.2021 судом було постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання на 22.09.2021.

У судовому засіданні 22.09.2021 судом було оголошено перерву до 20.10.2021.

20.10.2021 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.11.2021.

Представником позивача та прокурором у судовому засіданні 24.11.2021 було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісті яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Третя особа у судове засідання 24.11.2021, як і попередні засідання суду, не з`явилась, проте, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №576.

Наразі, з огляду на неявку представників третьої особи, суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 24.11.2021.

В судовому засіданні 24.11.2021 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

04.06.2018 Публічним акціонерним товариством "РВС Банк" було видано банківську гарантію №3335-18Г. Принципалом за вказаною гарантією є Товариство з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО», а бенефіціаром - Міністерство оборони України. Згідно змісту означеної гарантії зобов`язанням, виконання якого забезпечується є договір на закупівлю ДК 021:2015:35811300-5 Військова уніформа, що буде укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО» та Міністерством оборони України.

За гарантією №3335-18Г від 04.06.2018 гарант зобов`язався сплатити на користь бенефіціара суму цієї гарантії у випадку невиконання (неналежного виконання) принципалом своїх зобов`язань перед бенефіціаром за договором. Гарант цим безумовно та безвідклично зобов`язується виплатити бенефіціару суму, що складає 215 280 грн протягом 5 робочих днів з дати отримання письмової вимоги бенефіціара, підписаної уповноваженою особою та у якій бенефіціар заявляє про те, що принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання за договором про закупівлю стосовно асортименту, кількості, якості та строків.

Письмова вимога бенефіціара повинна бути підписана повинна бути підписана уповноваженою особою бенефіціара, скріплена печаткою бенефіціара та направлена на поштову адресу гаранта: Україна, 04071, м.Київ, вул.Введенська, буд.29/58.

За умовами гарантії №3335-18Г від 04.06.2018 гарант має право відмовити бенефіціару у задоволенні його вимог у випадку, якщо вимога до гарантії подана банку гаранту після закінчення строку дії гарантії.

Гарантія діє з моменту її підписання по 01.02.2019 включно.

05 червня 2018 року між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО» (постачальник) було укладено договір №286/3/18/209 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (далі за текстом договір), за умовами якого відповідач зобов`язався у 2018 році поставити позивачу індивідуальне обмундирування (35810000-5) (лот 1. (35811300-5) Військова уніформа (Джемпер): 1) Джемпер синього кольору; 2) Джемпер чорного кольору; 3) Джемпер захисного кольору)) (товар), а позивач, в свою чергу, зобов`язався забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Відповідно до п. 1.4. договору №286/3/18/209 від 05.06.2018 товар постачається на об`єднанні центри забезпечення після приймального контролю (якості) представниками Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України (представник замовника).

Згідно із п. 1.5. договору №286/3/18/209 від 05.06.2018, в редакції додаткової угоди № 1 від 05.06.2018, товар постачається партіями, які формуються відповідно до рознарядки та ростовки Міністерства оборони України, які є невід`ємними частинами цього договору.

За умовами п. 5.1. договору №286/3/18/209 від 05.06.2018 товар постачається на умовах DDP склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з положеннями договору.

В силу п. 5.2. договору №286/3/18/209 від 05.06.2018, в редакції додаткової угоди № 1 від 05.06.2018, місцем поставки товару є об`єднані центри забезпечення Тилу Збройних Сил України (одержувачі замовника) згідно з рознарядкою та ростовкою Міністерства оборони України, які є невід`ємною частиною договору, з обов`язковим дотриманням передбачених ними вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень. Поставка товару здійснюється транспортом постачальника. Витрати щодо перевезення товару до місця приймання одержувачем замовника несе постачальник.

Відповідно до п. 10.1. договору, в редакції додаткової угоди № 3 від 19.12.2018, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 березня 2019 року (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц, постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12 та від 04.03.2019р. по справі №5015/6070/11.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України).

Доказів визнання недійсними у визначеному законом порядку вказаного вище договору поставки та банківської гарантії матеріали справи не містять, а отже, суд приймає вказані правочини в якості належної підстави для виникнення взаємних прав та обов`язків його сторін.

Як свідчать матеріали справи, Міністерство оборони України звернулось до Акціонерного товариства "РВС БАНК" з вимогою №286/6/639 від 29.01.2019, яку було отримано банком 30.01.2019, про що свідчить штам реєстрації вхідної кореспонденції відповідача, що містить у правому нижньому куті аркуша.

У вказані вимозі бенефіціар повідомив гаранта про порушення принципалом умов виконання договору в частині постачання та зазначив про строки порушення строків поставки. З огляду на означені обставини бенефіціар просив гаранта сплатити суму банківської гарантії в розмірі 215 280 грн. Означену вимогу було підписано директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України В.Гулєвич.

Листом №167/19-БТ від 06.02.2019 Акціонерним товариством "РВС БАНК" було відмовлено Міністерству оборони України в задоволенні вимоги, оскільки письмова вимога бенефіціара підписана не уповноваженою особою й не скріплена печаткою бенефіціара всупереч вимог банківської гарантії №3335-18Г від 04.06.2018. До того ж, гарантом вказано, що порушення, яке зазначене бенефіціаром, не є гарантійним випадком, до того ж фактично у вимозі відсутнє належне обґрунтування порушення боржником основного зобов`язання.

Наразі, за твердженнями прокурора й позивача, які з боку відповідача підтверджені, Акціонерним товариством "РВС Банк" так і не було виконано свої обов`язки як гаранта, та не перераховано на рахунок Міністерства оборони України суму банківської гаранті в розмірі 215 280 грн, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що викладена у вимозі Міністерства оборони України інформація, не становить для гаранта обов`язку сплачувати суму гарантії, а сама вимога не відповідає умовам банківської гарантії, а отже, не може бути задоволена банком.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті від обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову. При цьому, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення суми банківської гарантії повинно бути доведено суду обставини виникнення між сторонами взаємних прав та обов`язків із забезпечення виконання зобов`язання, обставини порушення принципалом основного зобов`язання, виникнення у гаранта обов`язку сплатити суму банківської гарантії, строк виконання якого настав.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Як було встановлено судом, 04.06.2018 Публічним акціонерним товариством "РВС Банк" було видано банківську гарантію №3335-18Г. Принципалом за вказаною гарантією є Товариство з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО», а бенефіціаром - Міністерство оборони України. Згідно змісту означеної гарантії зобов`язанням виконання якого забезпечується є договір на закупівлю ДК 021:2015:35811300-5 Військова уніформа, який буде укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО» та Міністерством оборони України.

За гарантією №3335-18Г від 04.06.2018 гарант зобов`язався сплатити на користь бенефіціара суму цієї гарантії у випадку невиконання (неналежного виконання) принципалом своїх зобов`язань перед бенефіціаром за договором. Гарант цим безумовно та безвідклично зобов`язується виплатити бенефіціару суму, що складає 215 280 грн протягом 5 робочих днів з дати отримання письмової вимоги бенефіціара, підписаної уповноваженою особою та у якій бенефіціар заявляє про те, що принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання за договором про закупівлю стосовно асортименту, кількості, якості та строків.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Як свідчать представлені суду документи, у провадженні Господарського суду Чернігівської області перебувала справа №927/950/19 за позовом Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО» про стягнення 66 781 грн. 44 коп. пені та 361 670 грн. 40 коп. штрафу.

Позовні вимоги були обґрунтовані порушенням відповідачем термінів поставки товару за договором № 286/3/18/209 від 05.06.2018 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Рішенням від 21.02.2020 Господарського суду Чернігівської області по справі №927/950/19 позовні вимоги Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО» про стягнення 428 451 грн. 84 коп. задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАЛТЕКС МЕРІНО на користь Міністерства оборони України 59 569 грн. 74 коп. пені, 361 670 грн. 40 коп. штрафу та 6 318 грн. 60 коп. судового збору.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вказане вище рішення Господарського суду Чернігівської області по справі №927/950/19 у визначеному чинним законодавством України порядку не оскаржувалось.

Суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Обов`язок держави у забезпеченні права кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини договірних Сторін.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Отже, обставини, які встановлені у судовому по справі №927/950/19, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

У рішенні від 21.02.2020 Господарського суду Чернігівської області по справі №927/950/19 встановлено, що номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначені сторонами в наведеній в п. 1.2. договору специфікації, відповідно до якої: 1) джемпери синього кольору в кількості 1 500 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 672 750 грн. 00 коп. підлягають поставці до 30.06.2018 (включно); 2) джемпери чорного кольору в кількості 500 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 224 250 грн. 00 коп. підлягають поставці до 30.06.2018 (включно); 3) джемпери захисного кольору в кількості 6 000 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 2 691 000 грн. 00 коп. підлягають поставці до 30.10.2018 (включно).

Загальна вартість товару, яку відповідач зобов`язався поставити позивачу згідно з вищенаведеною специфікацією з ПДВ становить 4 305 600 грн. 00 коп. (чотири мільйони триста п`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп.

Додатковою угодою № 2 від 06.09.2018 сторони за взаємною домовленістю внесли зміни до специфікації, викладеної в п. 1.2. договору, в частині термінів поставки товару, без зміни кількості та вартості товару, та встановили, що: 1) джемпери синього кольору в кількості 1 500 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 672 750 грн. 00 коп. підлягають поставці до 31.07.2018 (включно); 2) джемпери чорного кольору в кількості 500 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 224 250 грн. 00 коп. підлягають поставці до 31.07.2018 (включно); 3) джемпери захисного кольору в кількості 6 000 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 2 691 000 грн. 00 коп. підлягають поставці до 30.11.2018 (включно).

Додатковою угодою № 4 від 30.01.2019 сторонами за взаємною домовленістю збільшено обсяги поставки шляхом доповнення п. 1.2. договору специфікацією на 2019 рік, згідно з якою у 2019 році постачанню додатково підлягало 1 600 одиниць товару загальною вартістю з ПДВ 861 120 грн. 00 коп., а саме: 1) джемпери синього кольору в кількості 300 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 134 550 грн. 00 коп. підлягають поставці до 31.03.2019 (включно); 2) джемпери чорного кольору в кількості 100 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 44 850 грн. 00 коп. підлягають поставці до 31.03.2019 (включно); 3) джемпери захисного кольору в кількості 1 200 шт., вартістю за одиницю товару (без ПДВ) 448 грн. 50 коп., загальною вартістю (без ПДВ) 538 200 грн. 00 коп. підлягають поставці до 31.03.2019 (включно).

Судом встановлено, що постачальник здійснив порушення термінів поставки товару щодо таких партій товару: відповідно до Акту № 3 приймального контролю товару за якістю від 13.12.2018, Оголошення № 3 від 10.12.2018 та Посвідчення № 792 товар в кількості 3 300 шт. на суму 1 776 060 грн. 00 коп. завезено на в/склад (в/ч 2788) 14.12.2018 (де договором, в редакції додаткової угоди № 2, передбачено постачання до 30.11.2018 включно), тобто з запізненням на 13 діб; відповідно до Акту № 4 приймального контролю товару за якістю від 22.12.2018, Оголошення № 4 від 19.12.2018 та Посвідчення № 844 товар в кількості 2 700 шт. на суму 1 453 140 грн. 00 коп. завезено на в/склад (в/ч 2788) 22.12.2018, (де договором, в редакції додаткової угоди № 2, передбачено постачання до 30.11.2018 включно), тобто з запізненням на 21 добу; відповідно до Акту № 1 приймального контролю товару за якістю від 10.04.2019, Оголошення № 1 від 29.03.2019 та Посвідчення № 343 товар в кількості 300 шт. та Акту № 3 від 10.04.2019, Оголошення № 3 від 29.03.2019 та Посвідчення № 344 товар в кількості 1 200 шт., що разом становить суму 806 300 грн. 00 коп. завезено на в/склад (в/ч 2788) 10.04.2019 (де договором, в редакції додаткової угоди № 4, передбачено постачання до 31.03.2019 включно), тобто з запізненням на 9 діб; відповідно до Акту № 2 приймального контролю товару за якістю від 10.04.2019, Оголошення № 2 від 29.03.2019 та Посвідчення № 100 товар в кількості 100 шт. на суму 53 820 грн. 00 коп. завезено на в/склад (в/ч 2788) 12.04.2019 (де договором, в редакції додаткової угоди № 4, передбачено постачання до 31.03.2019 включно), тобто з запізненням на 11 діб».

Отже, за висновками суду, у межах справи №927/950/19 судом було встановлено обставини порушення принципалом своїх обов`язків перед бенефіціаром, які забезпечені банківською гарантією позивача.

В контексті наведеного суд не погоджується із посиланням відповідача в якості заперечення проти позову про те, що саме по собі порушення строків поставки не є гарантійним випадком у розумінні банківської гарантії №3335-18Г від 04.06.2018, оскільки останньою визначено, що підставою для виплати суми гарантії є невиконання (неналежне виконання) принципалом своїх зобов`язань за договором про закупівлю стосовно асортименту, кількості, якості та строків. Тобто, системний аналіз вказаної умови правочину вказує щодо підставою для відповідланості гаранта може бути будь яке з порушень умов договору поставки як то щодо строків чи якості , чи асортименту.

Одночасно, щодо вимоги бенефіціара до гаранта суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За положеннями статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Статтею 564 Цивільного кодексу України унормовано, що після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами. Гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Загальний порядок, умови надання та отримання банками гарантій/контргарантій та їх виконання урегульований Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15 грудня 2004 року (далі по тексту - Положення), відповідно до підпункту 9 пункту 3 Розділу І «Загальні положення» якого гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку.

Гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин (підпункт 8 пункту 3 Положення).

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що гарантія - це односторонній правочин, за яким гарант приймає на себе обов`язок сплатити бенефіціару на його вимогу певну грошову суму внаслідок невиконання боржником (принципалом) взятих на себе зобов`язань, забезпечених гарантією. Основна функція гарантії полягає в забезпеченні належного виконання зобов`язань принципала перед бенефіціаром. Отже підставою для пред`явлення вимог до гаранта є порушення принципалом виконання своїх зобов`язань перед бенефіціаром за основним зобов`язанням. Тобто гарант сплачує бенефіціару відповідну суму за гарантією при настанні гарантійного випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань.

Відповідно до частин першої та другої статті 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.

Отже при вирішенні судами спору про стягнення коштів за гарантією суди мають з`ясувати у першу чергу, (1) чи настав гарантійний випадок (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а також мають встановити, (2) чи відповідала пред`явлена кредитором (бенефіціаром) гаранту письмова вимога про сплату грошової суми або додані до неї документи умовам гарантії та (3) чи була подана ця вимога та додані до неї документи у межах строку дії гарантії. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові 04.03.2021 по справі №910/3500/19.

Верховний Суд у вказаній вище постанові зазначив, що підставою для здійснення виплати грошових коштів за гарантією є належним чином оформлена вимога бенефіціара. Аналіз наведених норм свідчить про те, що ця вимога бенефіціара має бути письмовою та має відповідати умовам, передбаченим у самій гарантії. При цьому зобов`язання гаранта платити за гарантією не залежить від вимог або заперечень, що випливають з будь-яких відносин поза відносинами між гарантом та бенефіціаром.

Судом було встановлено, що за гарантією №3335-18Г від 04.06.2018 гарант безумовно та безвідклично зобов`язується виплатити бенефіціару суму, що складає 215 280 грн протягом 5 робочих днів з дати отримання письмової вимоги бенефіціара, підписаної уповноваженою особою та у якій бенефіціар заявляє про те, що принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання за договором про закупівлю стосовно асортименту, кількості, якості та строків.

Письмова вимога бенефіціара повинна бути підписана уповноваженою особою бенефіціара, скріплена печаткою бенефіціара та направлена на поштову адресу гаранта: Україна, 04071, м.Київ, вул.Введенська, буд.29/58.

Судом вище було встановлено Міністерство оборони України звернулось до Акціонерного товариства "РВС БАНК" з вимогою №286/6/639 від 29.01.2019, яку було отримано банком 30.01.2019, про що свідчить штам реєстрації вхідної кореспонденції відповідача, що містить у правому нижньому куті аркуша.

У вказані вимозі бенефіціар повідомив гаранта про порушення принципалом умов виконання договору в частині постачання та зазначив про строки порушення строків поставки. З огляду на означені обставини бенефіціар просив гаранта сплатити суму банківської гарантії в розмірі 215 280 грн. Означену вимогу було підписано директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України В.Гулєвич.

Проте, всупереч вимогам банківської гарантії вимогу бенефіціара підписано не уповноваженою особою. Зокрема, зі змісту вимоги №286/6/639 від 29.01.2019 вбачається, що остання підписана директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України. Згідно переліку додатків до вказаної вимог вбачається, що до останньої додано копії довіреностей Міністерства оборони України від 24.04.2018 №220/336/д, від 23.11.2018 №220/449/д та від 17.12.2018 №22/569/д.

Зі змісту довіреності 24.04.2018 №220/336/д й 24.04.2018 №220/336/д вбачається, що останні Міністерством оборони України видано строком до 31.12.2018, а отже, останні ніяким чином не засвідчують повноважень підписанта станом на 29.01.2019 - тобто, на дату складення вимоги бенефіціара.

Одночасно, зі змісту довіреності від 17.12.2018 №22/569/д вбачається, що Міністерство оборони України в особі Міністра оборони України Полторака Степана Тимофійовича, який діє на підставі Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р, № 730), уповноважує директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвича Володимира Віталійовича (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Святошинським РУ ГУ МВС України в місті Києві 07 травня 2008 року) на підписання від імені Міністерства оборони України вимог щодо стягнення (повернення) забезпечення тендерної та/або цінової пропозицій, стягнення забезпечення виконання договорів та укладення договорів (додаткових угод) на закупівлю продукції (товарів), майна (обладнання) продовольчої, речової та служби пально-мастильних матеріалів, виконання робіт, надання послуг відповідно до бюджетних асигнувань на 2019 рік на централізовану оплату за бюджетними програмами: КПКВ 210101.0 "Керівництво та військове управління Збройними Силами України", КПКВ 2101020 "Забезпечення діяльності Збройних Сил України, підготовка кадрів і військ, медичне забезпечення особового складу, ветеранів військової служби та членів їх сімей, ветеранів війни", а також здійснення інших дій, пов`язаних з їх виконанням.

Тоді як вказувалось вище, предметом забезпеченого гарантією зобов`язання було зобов`язання постачальника (Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТАЛТЕКС МЕРІНО") за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), за умовами якого постачальник зобов`язався у 2018 році поставити позивачу індивідуальне обмундирування (35810000-5) (лот 1. (35811300-5) Військова уніформа (Джемпер): 1) Джемпер синього кольору; 2) Джемпер чорного кольору; 3) Джемпер захисного кольору)) (товар), а позивач, в свою чергу, зобов`язався забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Отже, довіреністю від 17.12.2018 №22/569/д, на відміну від довіреностей від 24.04.2018 №220/336/д, від 23.11.2018 №220/449/д, не надано повноважень Гулєвичу В.В. на підписання від імені Міністерства оборони України вимог щодо стягнення (повернення) забезпечення тендерної та/або цінової пропозицій, стягнення забезпечення виконання договорів та укладення договорів (додаткових угод) на закупівлю продукції (товарів), майна (обладнання) продовольчої, речової та служби пально-мастильних матеріалів, виконання робіт, надання послуг відповідно до бюджетних асигнувань на 2018 рік.

Тобто, виходячи з наведеного вище, суд погоджується із запереченнями відповідача стосовно того, що вимогу бенефіціара №286/6/639 від 29.01.2019 було підписано особою без належного підтвердження повноважень на вчинення таких дій від імені Міністерства оборони України, що вказує на те, що вимога не відповідає вимогам банківської гарантії №3335-18Г від 04.06.2018 Акціонерного товариства "РВС БАНК", що у відповідності до приписів частини першої статті 565 Цивільного кодексу України є підставою для виникнення у гаранта права відмовитися від задоволення вимоги бенефіціара.

Одночасно, посилання представника позивача у судовому засіданні 24.11.2021 на висновки Північного апеляційного господарського суду щодо наявності у Гулєвича В.В. відповідних повноважень на підставі вказаних вище довіреностей, суд до уваги не приймає, оскільки фактично такі висновки є оцінкою наданих до матеріалів справи доказів. З приводу наведеного суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що за приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Акціонерного товариства "РВС Банк" про стягнення суми банківської гарантії в розмірі 215 280,00 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарского процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 145, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Акціонерного товариства "РВС Банк" про стягнення суми банківської гарантії в розмірі 215 280,00 грн.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 24.11.2021.

Суддя В.В. Князьков