СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

25 листопада 2021 року м. Харків Справа № 905/995/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради, смт. Миронівський, Бахмутський район, Донецька область (вх. №3052 Д/2),

на рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 (повний текст складено 30.09.2020) у справі № 905/995/20 (суддя Макарова Ю.В.),

за позовом Державної екологічної інспекції у Донецькій області, м.Костянтинівка, Донецька область,

до відповідача Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради, смт. Миронівський, Бахмутський район, Донецька область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Миронівської селищної ради, стм. Миронівський, Донецька область,

про стягнення 708405,18 грн.,

ВСТАНОВИВ:

21.05.2020 Державна екологічна інспекція у Донецькій області звернулася до Господарського суду Донецької області з позовом до Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради про стягнення 708405,18 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у справі №905/995/20 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, Комунальне унітарне підприємство "Мирком" Миронівської селищної ради звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у справі №905/995/20, задовольнивши позов частково на суму 212521,55 грн., а також переглянути розмір судових витрат.

Одночасно скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідач вказує про те, що підставою для подання даної апеляційної скарги стала виявлена відповідачем помилка у здійсненому позивачем розрахунку розміру збитків. Скаржник зазначає, що для визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди у даному випадку необхідно застосовувати ст. 255.7 Податкового кодексу України, якою передбачено, що житлово-комунальні підприємства застосовують до ставок рентної плати коефіцієнт 0,3.

Про існування такої помилки у здійсненому позивачем розрахунку, а саме щодо розміру збитків по водозабору "Скельова" за період з 01.01.2019 по 15.07.2019 (правильною формулою є не "Зс.в. = 5 х 128148,55 х 1,1056 = 708405,18 грн.", як визначено позивачем та судом першої інстанції, а "Зс.в. = 5 х 128148,55 х 1,1056 х 0,3 = 212521,18 грн.") відповідач довідався з листа Миронівської селищної ради, яка у червні 2021 скерувала на адресу Комунального унітарного підприємства "Мирком" лист Бахмутської окружної прокуратури Донецької області із наведеною інформацією.

Апеляційним господарським судом встановлено, що оскаржуване рішення ухвалене Господарським судом Донецької області 22.09.2020, повний текст рішення складено та підписано 30.09.2020, отже відповідно до положень ч. 1 ст. 256 ГПК України останнім днем строку, встановленого для апеляційного оскарження цього рішення є 19.10.2020.

Однак, Комунальне унітарне підприємство "Мирком" Миронівської селищної ради звернулося з апеляційною скаргою на рішення суду 21.09.2021, про що свідчить відбиток поштового штемпелю на конверті та відмітка Укрпошта Експрес, тобто із значним (11 місяців та 2 дні) пропуском процесуального строку на апеляційне оскарження, разом із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення

З наявного в матеріалах справи поштового рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 127, т.1) вбачається, що апелянтом було отримано копію рішення від 22.09.2020 у справі №905/995/20 07.10.2020, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції зауважує, що останнім днем строку подання апеляційної скарги з наданням апелянту права на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 256 ГПК України є 27.10.2020.

Розглянувши подане відповідачем при первинному зверненні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та визнавши його необґрунтованим, Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 12.10.2021 апеляційну скаргу Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради залишив без руху та надав скаржнику десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для звернення до суду з обґрунтованим клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду із зазначенням поважних підстав для його поновлення та доказами на їх підтвердження.

Так, зокрема, оцінивши доводи Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради, що наведені в обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції в ухвалі від 12.10.2021 встановив, що фактично скаржник посилається на те, що ним було пропущено встановлений законом двадцятиденний строк на звернення із апеляційною скаргою, внаслідок того, що останній дізнався про правильне застосуванням норм податкового законодавства для визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди (ст. 255.7 ПК України) з листа Миронівської селищної ради, яка в червні 2021 скерувала на адресу відповідача лист Бахмутської окружної прокуратури із наведеною інформацією.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявником не доведено наявність поважних причин пропуску строку на подання апеляційної скарги, оскільки апелянт, посилаючись на те, що причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження зумовлені необізнаністю комунального підприємства із правильною формулою визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди, не наводить будь яких аргументів та не надає доказів на підтвердження того, що саме стало наслідком неможливості для відповідача належним чином реалізувати надані законом процесуальні права на представництво своїх інтересів в суді першої інстанції та своєчасно подати апеляційну скаргу.

Разом з тим, суд зазначив, що самі лише обставини нерозуміння правильного застосування норм податкового законодавства для визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди у даному випадку залежали від ефективної організації роботи самого Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради, яке є самостійною юридичною особою та мало можливість належним чином реалізовувати свої процесуальні права. Неналежне здійснення правового забезпечення роботи комунального підприємства не може визнаватися поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження. Скаржник може на власний розсуд реалізовувати організацію внутрішньої діяльності, однак несвоєчасне звернення з апеляційною скаргою внаслідок таких заходів не ґрунтується на обставинах, які є непереборними та мають об`єктивний, істотний характер.

Також, апеляційним судом встановлено, що Комунальне унітарне підприємство "Мирком" Миронівської селищної ради є самостійною юридичною особою, а отже має право здійснювати представництво своїх інтересів у судах через своїх уповноважених представників. Зокрема, відповідач мав можливість забезпечити представництво своїх інтересів через представника, який, у свою чергу, міг належним чином підготуватися до розгляду справи, ознайомитися з матеріалами справи та підготовити пояснення із наведенням вірного розрахунку розміру рентної плати.

За висновком суду, позиція скаржника фактично зводиться до того, що лише власна недбалість, відсутність реальних дій щодо захисту свого права (неналежна організація юридичної роботи підприємства, а також відсутність звернення за правовою допомогою до адвоката) та незнання вимог податкового законодавства призвели до наслідків, які згідно ст. 68 Конституції України, принципам змагальності та диспозитивності є виключно особистою відповідальністю відповідача.

Отже, можливість своєчасного подання апеляційної скарги залежала тільки від волевиявлення самого скаржника, тобто мала суб`єктивний характер.

При розгляді клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження Східний апеляційний господарський суд в ухвалі від 12.10.2021 дійшов висновку, що наведені Комунальним унітарним підприємством "Мирком" Миронівської селищної ради у клопотанні обставини не є об`єктивно непереборними і виникли внаслідок невірного тлумачення ним норм податкового законодавства, що не може вважатися поважною причиною, яка перешкоджала заявнику подати апеляційну скаргу у встановлений законом строк, враховуючи про обізнаність апелянта, щонайменше з 07.10.2020, щодо наявності оскаржуваного рішення суду.

На виконання вимог ухвали від 12.10.2021 про залишення апеляційної скарги без руху, 08.11.2021 на адресу апеляційного суду від Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Зазначене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідач обґрунтовує тим, що причини пропуску встановленого законом строку на апеляційне оскарження зумовлені не лише його необізнаністю з вимогами податкового законодавства щодо визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди (ст. 255.7 ПК України), а також пов`язані:

1) з невиконанням позивачем положень п. 2 ч. 2 ст. 42, п. 3 ч. 2 ст. 43 ГПК України щодо подання ним до суду недостовірного розрахунку розміру збитків;

2) порушенням господарським судом першої інстанції:

- ч. 5 ст. 13 ГПК України щодо роз`яснення учасникам їх прав та обов`язків, наслідки не вчинення певних дій;

- ч.ч. 1, 3 ст. 198 ГПК України щодо забезпечення здійснення судового розгляду повно, всебічно, із з`ясуванням всіх обставин справи, зокрема місцевим судом не було належним чином досліджено у судовому засіданні наданий позивачем розрахунку та не здійснено його правильну перевірку на відповідність законодавству;

- на думку відповідача, судом порушено положення ст. 210 ГПК України завчасно не виявлено недостовірність цього доказу (розрахунку позивача).

Тобто, мотивація скаржника зводиться до того, що у спірній ситуації причини пропуску строку апеляційне оскарження пов`язані не лише з його поведінкою, а також з недбалістю позивача, який подав до суду першої інстанції неправильний розрахунок розміру шкоди, а також порушенням господарським судом першої інстанції норм процесуального права щодо дослідження та оцінки наданих позивачем доказів. Інші доводи відповідача, наведені у якості наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження стосуються заперечень проти наданого позивачем розрахунку розміру шкоди та незгоди з наведеною в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції оцінкою наданих позивачем доказів та обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що зазначені причини не визнаються судом поважними та не можуть вважатися такими, що дійсно перешкоджали зверненню з апеляційною скаргою у передбачений законом строк з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Зі змісту наведеної норми права вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії", заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany)).

Крім того, у контексті можливості реалізації скаржником своїх процесуальних прав суд звертається до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine) від 03.04.2008, №3236/03, §41), згідно з яким сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є змагальність сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ч.ч. 1 - 4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, закон встановлює рівні можливості для сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч.ч. 1 та 3 ст. 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони (позивач і відповідач) та треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (органи державної влади, органи місцевого самоврядування та прокурор - стаття 53 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частинами 1, 6 ст. 165 ГПК України передбачено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову; до відзиву додаються, в тому числі, докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву (ч. 3 ст. 80 ГПК України).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що останній був обізнаний про існування судового провадження у справі №905/995/20 за позовом Державної екологічної інспекції у Донецькій області до відповідача Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради про відшкодування збитків у розмірі 708405,18 грн., а також відповідач подавав до господарського суду першої інстанції свій відзив на позовну заяву, в якому викладено заперечення проти позову, наведені з посиланняим на скрутне матеріальне становище комунального підприємства та відсутність коштів на отримання спеціального дозволу на користування надрами.

Відповідно, Комунальне унітарне підприємство "Мирком" Миронівської селищної ради мало об`єктивну можливість вжити заходи для належного забезпечення реалізації передбачених законом процесуальних прав, а також подати до суду першої інстанції відзив, в якому навести всі доводи та долучити докази, які, на думку відповідача, спростовують доводи позивача, в тому числі заперечувати проти наданого Держекоінспекцією розрахунку розміру збитків.

Отже, у даному випадку сам лише факт відсутності відповідного заперечення (доводів) відповідача проти наданого позивачем розрахунку розміру збитків, який останній подав як доказ в обґрунтування своїх позовних вимог, вказує на суб`єктивну поведінку сторони (відповідача) щодо реалізації наданих їй процесуальних прав (ст.ст. 16, 80, 165 ГПК України), які сторона може використовувати виключно на власний розсуд.

У свою чергу обставини необізнаності відповідача із правильною формулою визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди, зокрема щодо зостосування окремих положень Податкового кодексу України, суперечать презумпції знання законодавства, суть якої полягає в тому, що кожен вважається таким, що знає закони.

Колегія суддів роз`яснює, що правова основа презумпції знання законодавства обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Цей обов`язок закріплений в ч. 1 ст. 68 Конституції України, за змістом якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Разом з тим, обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тобто, закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідомий принцип права: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, який міститься в ч. 2 ст. 68 Конституції України.

Проте, відповідачем у своєму клопотанні про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду не наведено будь яких аргументів та не надано доказів на підтвердження того, що саме заважало або ускладнювало для Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради можливість перевірити розрахунок Держеконіспекції, та, за наявності заперечень, спростувати його у передбачений законом спосіб (зокрема, зазначити правильну формулу визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди).

Стаття 255.7. Податкового кодексу України, якою передбачено застосування коефіцієнту 0,3 до ставок рентної плати житлово-комунальних підприємств запроваджена та введена в дію у зв`язку з набранням чинності Закону України №71-VІІІ від 28.12.2014 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи".

Таким чином, з огляду на види діяльності Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради, яке надає комунальні послуги для задоволення потреб наседення, в т.ч. здійснює водозабір, колегія суддів вважає, що відповідач зобов`язаний бути обізнаним щодо профільного для нього законодавства, яке регулює процедуру отримання спеціального дозволу на видобування підземних вод та здійснення водозабору без спеціального дозволу, а також з 28.12.2014 повинен був бути обізнаним щодо внесених змін до Податкового кодексу України.

Відповідач, в силу специфіки своєї діяльності, а також фактичних правовідносин, які склались між сторонами даного спору, мав можливість та повинен був бути обізнаним щодо застосування норм податкового законодавства (в. т.ч. ст. 255.7 з 28.12.2014), яке визначає розмір рентної плати за спеціальне водокористування, об`єкт оподаткування та коефіцієнти, які підлягають застосуванню при обрахунку шкоди за самовільне використанням водних ресурсів при відсутності дозволу на спеціальне водокористування в розрізі нормативів плати за спеціальне використання прісних підземних вод в період їх фактичного використання.

Також, відповідачем не доведено й тих обставин, які стали наслідком неможливості для відповідача належним чином реалізувати надані законом процесуальні права на представництво та захист своїх інтересів у суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що самі лише обставини нерозуміння правильного застосування норм податкового законодавства для визначення ставки рентної плати, яка має бути використана для розрахунку розміру шкоди у даному випадку залежали від ефективної організації роботи самого Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради, яке є самостійною юридичною особою та мало можливість належним чином реалізовувати свої процесуальні права. Неналежне здійснення правового забезпечення роботи комунального підприємства не може визнаватися поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження. Скаржник може на власний розсуд реалізовувати організацію внутрішньої діяльності, однак несвоєчасне звернення з апеляційною скаргою внаслідок таких заходів не ґрунтується на обставинах, які є непереборними та мають об`єктивний, істотний характер.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 131-2 Конституції України встановлено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Однак, скаржником (у випадку наявності складнощів у розумінні вимог податкового законодавства) не надано доказів неможливості своєчасно забезпечити своє представництво у суді першої та/або апеляційної інстанції відповідно до норм чинного законодавства, шляхом отримання правничої допомоги від будь-якого професійного адвоката.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що згідно ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Відповідно до п. 3.1. Статуту Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради Підприємство є юридичною особою. Права та обов`язки юридичної обов`язки юридичної особи підприємство набуває після державної реєстрації.

Пунктом 3.9. Статуту Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради передбачено, що підприємство має право набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, укладати з іншими суб`єктами господарювання та громадянами договори, контракти, угоди; бути позивачем, відповідачем в судах України, а також в судах інших держав.

Отже, Комунальне унітарне підприємство "Мирком" Миронівської селищної ради є самостійною юридичною особою, а тому має право та обов`язок здійснювати представництво своїх інтересів у судах через своїх уповноважених представників, зокрема керівника, який в т.ч. організовує внутрішню діяльність (правове забезпечення) цього Підприємства.

Сам лише факт неналежного здійснення правового забезпечення роботи комунального підприємства не може визнаватися поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Скаржник може на власний розсуд реалізовувати організацію внутрішньої діяльності, в тому числі залучати для представництва інтересів юридичної особи адвоката, однак несвоєчасне звернення з апеляційною скаргою внаслідок таких заходів не ґрунтується на обставинах, які є непереборними та мають об`єктивний, істотний характер.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач мав об`єктивну можливість забезпечити представництво своїх інтересів через представника, який, у свою чергу, міг належним чином підготуватися до розгляду справи, в тому числі міг ознайомитися з матеріалами справи, дослідити та перевірити розрахунок розміру збитків позивача та підготувати пояснення із наведенням вірного розрахунку розміру рентної плати.

Судова колегія враховує, що третя особа - Миронівська селищна рада, яка також являється засновником відповідача Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради, була залучена учасником провадження у даній справі ухвалою Господарського суду Донецької області від 11.08.2020 у цій справі та отримала копію позовної заяви, відтак була обізнана з підставами та доводами позову, а тому з часу залучення також мала безперешкодну можливість заперечувати проти обґрунтованості позовних вимог, в т.ч. з підстав неправильного застосування норм податкового законодавства для розрахунку шкоди (в частині ставки рентної плати).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлений законом строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у справі № 905/995/20 сплив 19.10.2020, тобто скаржник звернувся з апеляційною скаргою зі спливом 11 місяців.

Проте, апелянт у своїх клопотаннях про поновлення строку на апеляційне оскарження, як у первісно поданому, так і вдруге не зазначає, які саме об`єктивно непереборні, тобто такі, що не залежали від волі відповідача, обставини у період з 30.09.2020 (з моменту складення повного тексту оскаржуваного рішення) до 21.09.2021 (день звернення з апеляційною скаргою) перешкоджали підготувати апеляційну скаргу та подати її до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням про поновлення пропущеного строку.

Посилання відповідача на те, що про існування помилки у здійсненому позивачем розрахунку він довідався з листа Миронівської селищної ради, яка у червні 2021 скерувала на адресу Комунального унітарного підприємства "Мирком" лист Бахмутської окружної прокуратури Донецької області із наведеною інформацією, колегією суддів не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку, оскільки про зазначені обставини (наявність ймовірної помилки у розрахунку) у разі належної організації правового забезпечення та ефективної реалізації наданих законом процесуальних прав і представництва інтересів в суді відповідач міг дізнатись вже після отримання копії позовної заяви та під час розгляду справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим мав безперешкодну можливість заперечувати проти такого розрахунку та, у випадку неприйняття його доводів місцевим судом, мав можливість своєчасно звернутись з апеляційною скаргою до апеляційного суду.

Наведені обставини свідчать про те, що апелянтом не було належним чином обґрунтовано неможливість подання апеляційної скарги з моменту його можливості ознайомлення з повним текстом оскаржуваного рішення.

Таким чином, скаржником не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду та не наведено існування обставин, що унеможливили його своєчасне оскарження.

Оскільки наведені обставини не обґрунтовані належними доказами, вони не можуть вважатися причиною, яка дійсно б перешкоджала звернутися в передбачений законом строк до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, у зв`язку з чим наведені підстави для поновлення процесуального строку визнаються неповажними.

Частиною 2 ст. 13 ГПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Подібний підхід щодо можливості обмеження права на доступ до правосуддя заради легітимної мети визнається виправданим й Європейським Судом з прав людини (п. 37 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.02.2011), яким встановлено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у контексті Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рябих проти Росії").

При цьому якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України").

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви №17160/06 та №35548/06, п. 34, від 20.06.2011).

Як вже зазначалось вище скаржником не надано жодних переконливих доказів на підтвердження наявності особливих і непереборних обставин, що перешкоджали йому починаючи з 30.09.2020 (дати складання повного тексту рішення) протягом передбаченого двадцятиденного строку звернутися до суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у цій справі.

За наведених вище обставин, Східний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для поновлення Комунальному унітарному підприємству "Мирком" Миронівської селищної ради пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження, оскільки доводи, що наведені скаржником у клопотанні, не визнаються колегією суддів поважними та такими, що дають підстави для втручання у принцип res judicata.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що незгода скаржника із рішенням суду першої інстанції не означає його незаконність, як і не може вказувати на незаконність рішення його негативні наслідки для відповідача, оскільки настання цих наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї із сторін є звичайним, передбаченим господарським процесом, наслідком.

Відповідно до ч. 3 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених ст. 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому ст. 261 цього Кодексу.

Аналогічне правило передбачене п. 4 ч. 1 ст. 261 ГПК України, відповідно до якого суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

З урахуванням наведного Східний апеляційний господарський суду не знайшов підстав для визнання поважними причин пропуску строку відповідачем на апеляційне оскарження, а відтак дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради про поновлення строку на апеляційне оскарження та про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради на рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у справі № 905/995/20.

Керуючись ст.ст. 234, 260, п. 4 ч. 1 ст. 261 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1.Відмовити у задоволенні клопотання Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради про поновлення пропущенного строку на апеляційне окарження рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у справі №905/995/20.

2.Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради на рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у справі №905/995/20.

3.Апеляційну скаргу Комунального унітарного підприємства "Мирком" Миронівської селищної ради на рішення Господарського суду Донецької області від 22.09.2020 у справі №905/995/20 (з доданими до неї матеріалами) повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.В. Плахов