ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2021 р. Справа №921/380/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

без виклику учасників справи

розглянув апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області за № 1-1-11-3760 від 12.10.2020

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.09.2020 суддя: Хома О.С. м. Тернопіль, повний текст рішення складено 23.09.2020

за позовом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області, м. Тернопіль

до відповідача Тернопільської міської ради, м.Тернопіль

про стягнення 61 424,85 грн. шкоди завданої державі в результаті порушення вимог природоохоронного законодавства, з них: (30%) в доход спеціального фонду Державного бюджету, (50%) в доход спеціального фонду місцевого бюджету Тернопільської міської ради, (20%) в доход спеціального фонду місцевого бюджету Тернопільської обласної ради на р/р UA0019751, код бюджету 24062100, ідентифікаційний код 37977726 в Казначейство України та стягнення судового збору.

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

09.06.2020 в Господарський суд Тернопільської області звернулася Державна екологічна інспекція у Тернопільській області з позовом до Тернопільської міської ради про стягнення 61 424,85 грн. шкоди завданої державі в результаті порушення вимог природоохоронного законодавства, з них: (30%) в доход спеціального фонду Державного бюджету, (50%) в доход спеціального фонду місцевого бюджету Тернопільської міської ради, (20%) в доход спеціального фонду місцевого бюджету Тернопільської обласної ради на р/р UA0019751, код бюджету 24062100, ідентифікаційний код 37977726 в Казначейство України та стягнення судового збору.

Вказаний позов мотивовано тим, що внаслідок проведення державною екологічною інспекцією обстеження колектору р. Рудка, парку ім. Шевченка, за результатами якого складено акт обстеження від 07.06.2017, виявлено самовільний скид неочищених стічних вод в Тернопільський став з колектору р. Рудка, парку ім. Шевченка, внаслідок чого навколишньому природному середовищу завдано шкоду в розмірі 61 424,85 грн.

Правовою підставою позову позивач зазначає ст. 1166 ЦК України, п. 4 ст. 33 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» та ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.09.2020 в задоволенні позову відмовлено. Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивачем у справі не доведено достовірними та достатніми доказами обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим, судом встановлено відсутність у діяннях відповідача в сукупності всіх ознак, що становлять юридичний склад цивільного правопорушення, а отже, відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.09.2020 та прийняти нове рішення, яким стягнути з Тернопільської міської ради 61 424,85 грн. збитків, завданих державі в результаті порушення вимог природоохоронного законодавства, з них: (30%) в дохід спеціального фонду Державного бюджету України, (50%) в доход спеціального фонду місцевого бюджету Тернопільської міської ради, (20%) в доход спеціального фонду місцевого бюджету Тернопільської обласної ради.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Державна екологічна інспекція у Тернопільській області посилається на те, що судом першої інстанції невірно дано правову оцінку обставинам справи та наданим доказам. А саме скаржник стверджує, що відшкодування заподіяних збитків відбувається згідно Бюджетного кодексу України, Закону України «Про державний бюджет України та інших нормативно правових актів. Завдані збитки сплачуються в бюджет того населеного пункту, на території якого було вчинено правопорушення, саме тому у позовній заяві вказано, що збитки потрібно стягувати на рахунок відповідача (Тернопільської міської ради).

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що Методика розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів не поширюється на органи місцевого самоврядування, оскільки вони будучи юридичними особами не є суб`єктами господарювання. Адже, в п. 1.4. Методики зазначено загалом про юридичних осіб, а не про суб`єктів господарювання чи фізичних осіб підприємців.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, Тернопільська міська рада, просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність вини у діях відповідача. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені у оскаржуваному рішенні.

У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 розділу ІІ Положення "Про державну екологічну інспекцію у Тернопільській області", затвердженого Наказом Державної екологічної інспекції України №125 від 28.04.2020 інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їх повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог законодавства про охорону, раціональне використання вод та відтворення водних ресурсів.

07.06.2017 комісією в складі начальника відділу інструментально-лабораторного контролю старшого держінспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Павлишиної Р.П, головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря держінспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Міщія М.С., головного спеціаліста відділу інструментально-лабораторного контролю держінспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Бугальської О.М., за участю представника КП "Тернопільводоканал", однак від підпису відмовився, про що зазначено в акті) проведено обстеження колектора р. Рудка, парк ім. Шевченка, на час якого встановлено, що колектором р. Рудка проводиться скид неочищених зворотних вод в Тернопільський став з 03.06.2017 потужністю 100 л/с, про що складено Акт обстеження.

Також в Акті обстеження зазначається, що Відділом інструментально-лабораторного контролю Державної екологічної інспекції у Тернопільській області відібрано проби вод та складено акт відбору проб від 07.06.2017 №76.

07.06.2017 Державною екологічною інспекцією у Тернопільській області складено акт відбору проб від 07.06.2017 №76, згідно якого проба №3 (місце відбору колектору р. Рудка) була сірого кольору з фекальним запахом.

08.06.2017 у складі начальника відділу інструментально-лабораторного контролю старшого держінспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Павлишиної Р.П., головним спеціалістом відділу інструментально-лабораторного контролю держінспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Тіцкий М.І. та управління ЖКГБ та Тернопільської міської ради головного спеціаліста відділу інж. трансп. інфраструктури Ткач М.Є., складено акт відбору проб вод від 08.06.2017 за №77, де зазначено, що скид із колектора р. Рудка у став відсутній.

Як стверджує позивач, скид неочищених стічних вод здійснювався по 07.06.2017 включно, внаслідок чого державі завдано збитки внаслідок порушення законодавства про охорону раціональне використання водних ресурсів в сумі 61424,85 грн.

Розрахунок проведено позивачем згідно "Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів" затвердженої Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №389 від 20.07.2009 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 за №767/16783 із змінами і доповненнями внесеними наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 13.10.2015 за №367.

З метою досудового врегулювання спору, Інспекцією пред`явлено відповідачу претензію за №3-1/3250 від 29.09.2017 про відшкодування збитків державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства, на яку відповідач надав відповідь №3684/01-Ю від 16.11.2017, в якій зазначено про відсутність підстав для задоволення претензії позивача.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що за положеннями приписів статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Крім того, Державна екологічна інспекція у Тернопільській області також у якості обґрунтування позовних вимог посилається на положення ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, якими врегульовано підстави притягнення до цивільної відповідальності за завдану шкоду. При цьому, позивач зазначив, що відповідно до пп. 1.6. п. 1 роз`яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" №02-5/744 від 27.06.2001 (із змінами та доповненнями) вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди.

При винесенні постанови колегія суддів виходила за наступного

Згідно ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Водним кодексом України передбачено, що усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Нормами п. 4 ст. 44 Водного кодексу України визначено, що водокористувачі зобов`язані використовувати ефективні сучасні технічні засоби і технології для утримання своєї території в належному стані, а також здійснювати заходи щодо запобігання забрудненню водних об`єктів стічними (дощовими, сніговими) водами, що відводяться з неї.

Водокористування - використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод (ст. 1 Водного кодексу України).

Згідно ст. 42 Водного кодексу України водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.

Водокористувачі можуть бути первинними і вторинними.

Первинні водокористувачі - це ті, що мають власні водозабірні споруди і відповідне обладнання для забору води.

Вторинні водокористувачі (абоненти) - це ті, що не мають власних водозабірних споруд і отримують воду з водозабірних споруд первинних водокористувачів та скидають стічні води в їхні системи на підставі договору про водопостачання (поставку води) та/або про водовідведення без отримання дозволу на спеціальне водокористування.

Вторинні водокористувачі здійснюють скидання стічних вод у водні об`єкти на підставі дозволів на спеціальне водокористування.

Забір та використання води із каналів, водогонів (водопроводів) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів здійснюються на підставі дозволу на спеціальне водокористування та договору про водопостачання (поставку води), укладеного з підприємствами та організаціями, які забезпечують перекидання води у маловодні регіони. Перелік підприємств та організацій, які забезпечують перекидання води у маловодні регіони, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Законодавством України може бути встановлено відповідальність і за інші порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

За змістом ч. 1 ст. 69 цього Закону шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 110 Водного кодексу України порушення водного законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідальність за порушення водного законодавства несуть особи, винні у забрудненні та засміченні вод (п.2 ч.3 ст.110 Водного кодексу України).

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1.4. Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів затвердженої Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №389 від 20.07.2009 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 за №767/16783 із змінами і доповненнями внесеними наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 13.10.2015 за №367 ця Методика застосовується державними інспекторами України з охорони навколишнього природного середовища та державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища відповідних територій (далі - державні інспектори) при розрахунку розмірів збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, які виявлені за результатами державного контролю за додержанням вимог фізичними особами, фізичними особами - підприємцями та юридичними особами природоохоронного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Методика поширюється лише на правовідносини відшкодування шкоди суб`єктами господарювання юридичними особами та фізичними особами в процесі їх діяльності через забруднення водних ресурсів. Оскільки міська рада, як орган місцевого самоврядування, не є суб`єктом господарювання в розумінні ч.2 ст. 55 ГК України, відтак, розрахунок позивачем розміру шкоди, як завданої міською радою, на підставі вказаної Методики, не відповідає чинному законодавству.

Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що місцеві ради не несуть відповідальності за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища на їх території невстановленими особами. Міська рада не входить до переліку осіб, які згідно із статтею 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач звертаючись до суду у першої інстанції просив суд стягнути з відповідача (Тернопільської міської ради), зокрема, 50% збитків в дохід спеціального фонду місцевого бюджету Тернопільської міської ради, тобто на користь самого відповідача.

За таких обставин апеляційний господарський суд вважає обгрунтованим висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог Державної екологічної інспекції у Тернопільській області до Тернопільської міської ради про стягнення 61 424,85 грн. шкоди завданої державі в результаті порушення вимог природоохоронного законодавства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Державної екологічної інспекції у Тернопільській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI Про судовий збір.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 3153,00 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за № 375 від 09.10.2020.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області за № 1-1-11-3760 від 12.10.2020 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.09.2020 у справі №921/380/20 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 3 153,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Матущак О.І.

Якімець Г.Г.