РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.11.2021Справа № 910/10239/21

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ВАН-АГРО"
доФізичної особи-підприємця Колібаби Геннадія Миколайовича
простягнення 1 174 409, 66 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Явдошенко О.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/10239/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАН-АГРО" до Фізичної особи-підприємця Колібаби Геннадія Миколайовича про стягнення 39 919, 35 грн основного боргу, 11 978, 44 грн інфляційних втрат, 5 234, 00 грн пені, 10 820, 87 грн відшкодування за електроенергію, 1 106 457, 00 грн упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не належним чином виконує свої зобов`язання за договором оренди нерухомого майна № 01/3010 від 30.10.2015.

Суд ухвалою від 29.06.2021 відкрив провадження по справі, вирішив проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, а підготовче судове засідання призначив на 06.08.2021.

23.07.2021 через загальний відділ діловодства суду позивачем на виконання вимог ухвали суду від 29.06.2021 долучено до справи додаткові докази.

05.08.2021 до суду звернувся відповідач із клопотанням про відкладення слухання справи у зв`язку з хворобою представника.

Суд вирішив відкласти підготовче засідання відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України до 06.10.2021 та продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів.

31.08.2021 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме майно, яке буде виявлене державним або приватним виконавцем при виконанні ухвали про забезпечення позову, що належать ФОП Колібабі Г.М.

Відповідно до ухвали від 14.09.2021 у задоволенні вказаної заяви відмовлено повністю.

21.09.2021 відповідачем до суду подано письмовий відзив на позовну заяву, а 05.10.2021 позивач долучив до справи відповідь на відзив.

Крім того, 30.09.2021 позивач повторно звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме майно, яке буде виявлено державним або приватним виконавцем при виконанні ухвали про забезпечення позову, що належать ФОП Колібабі Г.М.

Суд ухвалив вирішувати таку заяву в судовому засіданні 06.10.2021.

Безпосередньо в підготовчому засіданні 06.10.2021 представник позивача наполягав на вжитті заходів забезпечення позову та надав усні пояснення по справі.

Відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши доводи представника позивача, ухвалив відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, про що вказано у відповідній ухвалі.

З огляду на те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 11.11.2021.

10.11.2021 до суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

У судовому засіданні 11.11.2021 представник позивача наполягав на вжитті заходів забезпечення та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 11.11.2021 не забезпечив, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином.

Суд відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, про що вказано у відповідній ухвалі суду.

Також враховано положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У судовому засіданні 11.11.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАН-АГРО" (як орендодавцем) та Фізичною особою-підприємцем Колібабою Геннадієм Миколайовичем (як орендарем) було укладено договір оренди нерухомого майна, яким регулюються правовідносини, пов`язані з передаванням орендодавцем орендареві у строкове платне користування наступної будівлі (надалі - Об`єкт): майстерня "Модуль" інвентарний № 0402 та "бригадний будинок" інвентарний № 0351.

Об`єкт - це окремий будинок з підсобними (допоміжними) спорудами. Адреса Об`єкту: Київська область, Бориспільський район, село Іванків, вул. Леніна, 117а. Загальна площа: майстерня "Модуль" - 1037,4 кв.м., "бригадний будинок" - 71,0 кв.м. (п. п. 1.1.1.-.1.1.3. договору).

У розділі 3 договору сторони погодили, що орендодавець передає Об`єкт в оренду орендарю протягом 3-х днів з моменту підписання договору. Передача Об`єкта орендарю здійснюється на підставі Акта приймання-передачі, який підписується сторонами та буде свідчити про фактичну передачу Об`єкта орендодавцем та його прийняття орендарем в користування згідно з умовами договору.

Згідно з Актом прийому-передачі від 30.10.2015 року, який підписано представниками сторін та скріплено їх печатками, на виконання умов Договору орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежиле приміщення: майстерня «Модуль» інвентарний №0402 загальною площею 1037,4 кв.м. та «Бригадний будинок» інвентарний №0351, що розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район село Іванків вул. Леніна, 117 а.

Розмір орендної плати за орендне користування Об`єктом складає 5 000, 00 грн на місяць (п. 5.1. договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Строк дії договору закінчується 30.10.2016 (п. п. 11.2., 11.3. договору).

Як стверджує, що відповідач уникав взятих на себе зобов`язань щодо сплати орендної плати за договором оренди та відмовляється відшкодувати витрати за спожиту електричну енергію, як це передбачено п. 7.1. договору.

З огляду на систематичне порушення умов оплати позивач надіслав на адресу відповідача:

- лист-повідомлення від 18.10.2017 № 01/1810 про наявну заборгованість разом з повідомленням про припинення договору;

- лист-повідомлення від 28.08.2018 № 02/2808 про наявну заборгованість;

- лист-повідомлення від 28.09.2018 про припинення дії договору з 30.10.2018 починаючи з 30.10.2018;

- лист-повідомлення від 19.04.219 про сплату орендної плати та сплату за спожиту електроенергію;

- акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.10.2018 за період з 01.01.2017 по 31.10.2018.

За несвоєчасну, на думку позивача, оплату оренди та платежів за електроенергію відповідачу нараховано 39 919, 35 грн основного боргу, 11 978, 44 грн інфляційних втрат, 5 234, 00 грн пені, 10 820, 87 грн відшкодувань за електричну енергію.

Крім того, оскільки, за твердженнями позивача, відповідач з 01.11.2018 незаконно займає Об`єкт, то Товариство зазнало значних збитків, які полягають в неотриманні орендної плати за користування Об`єктом за 27 місяців на загальну суму 1 106 457, 00 грн.

Відповідач, у свою чергу, проти заявленого позову заперечував у повному обсязі, просить застосувати до вимог строк позовної давності та стверджує, що позивач чинить перешкоди та не дає змоги відповідачу виїхати зі спірного об`єкта.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 5.2. договору, орендна плата сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця наперед не пізніше 25 числа поточного місяця.

Згідно з п. 7.1. договору, орендар за цим договором бере на себе наступні зобов`язання, зокрема:

- своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату;

- самостійно і за власний рахунок здійснювати поточний ремонт об`єкта, що орендується, протягом строку оренди;

- нести всі витрати з експлуатації об`єкта, що орендується, зокрема: відшкодувати орендодавцеві витрати за спожиту орендарем електроенергію згідно показників лічильника.

За невиконання вказаних пунктів договору позивач нарахував до стягнення з відповідача заборгованість з орендної плати та заборгованість за електроенергію за загальний період з січня 2017 по березень 2018.

Відповідачем же, у свою чергу, жодних доказів оплати нарахованої позивачем заборгованості за спірний період не надано, доводів позивача не спростовано.

Положеннями статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 911/2794/18 від 09.01.2020, яке набрало законної сили не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

Отже, як вбачається із Постанови Північного апеляційного господарського суду, Фізична особа-підприємець Колібаба Геннадій Миколайович звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до ТОВ "Ван-Агро" про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном - технологічним устаткуванням для виробництва круп, комбікормів, зберігання зерна, яке знаходиться в орендованих приміщеннях.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.05.2019 позов задоволено частково; зобов`язано ТОВ "Ван-Агро" повернути на користь ФОП Колібаби Г.М. спірне майно. Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 10.06.2019 доповнено резолютивну частину рішення Господарського суду Київської області 28.05.2019 у справі № 911/2794/18 щодо надання доступу до об`єкта оренди для здійснення демонтажу та вивезення майна відповідно до переліку.

У той же час, Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2020 рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2019 у справі № 911/2794/18 в редакції додаткового рішення Господарського суду Київської області від 10.06.2019 змінено, та викладено його резолютивну частину в новій редакції, зокрема, "Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Ван-Агро" повернути на користь Фізичної особи-підприємця Колібаби Геннадія Миколайовича майно, шляхом надання доступу до об`єкта оренди для здійснення демонтажу та вивезення майна відповідно до переліку.

Крім того, судом у справі № 911/2794/18 встановлено, що станом на час розгляду спору договірні відносини за договором оренди № 01/3010 від 30.10.2015 фактично припинені. Посилаючись на наявність заборгованості з орендної плати, стосовно якої сторони не дійшли згоди, ТОВ "ВАН-АГРО" вважає, що договір припинено відповідно до п. 11.9. договору, а ФОП Колібаба Г.М., у свою чергу, не бажає продовжувати з Товариством договірні відносини у зв`язку з чим надіслав на його адресу повідомлення про розірвання договору.

Однак, у справі № 911/2794/18 не встановлено чіткої дати припинення договірних відносин за договором оренди №01/3010 від 30.10.2015, а у справі № 910/10239/21 такі обставини дослідженню не підлягають.

У той же час, у справі № 911/2794/18 встановлено, що договір припинено відповідно до п. 11.9. договору, а отже, правовідносини можна вважати припиненими з листа позивача № 02/2808 від 28.08.2018 з 30.10.2018.

Сторони договору, під час вирішення спору у даній справі повідомили, що Об`єкт досі не повернуто на користь орендодавця.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач довів наявність у відповідача заборгованості з орендної плати та з плати за електричну енергію за спірний період.

Стосовно заявленого відповідачем строку позовної давності суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно з п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на наявність порушеного права позивача, суд вбачає підстави для застосування до позовних вимог строку позовної давності.

З огляду на наданий позивачем розрахунок, останнім місяцем за який у відповідача виникла заборгованість є березень 2018, а тому, на думку відповідача, строк давності за такими вимогами сплинув у березні 2021, а із позовом Товариство звернулося 22.06.2021.

Позивач, натомість вважає, що строк давності переривається у зв`язку з направленням листа від 24.10.2018 ФОП Колібаби Г.М. про визнання наявності боргового зобов`язання за договором оренди.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

- визнання пред`явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

У той же час, в листі від 24.10.2018 ФОП Колібаба Г.Н. гарантує оплату за оренду та електроенергію, однак точної суми та періоду оплати в такому листі не зазначено.

Таким чином, з огляду на наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за орендну плату в розмірі 39 919, 35 грн та заборгованості за електроенергію в розмірі 10 820,87 грн пропущено. Строк давності за такими вимогами закінчився у березні 2021 року.

У зв`язку з пропуском строку позовної давності вимоги позивача в цій частині та похідні вимоги про стягнення 11 978, 44 грн інфляційних втрат та 5 234, 00 грн 3% річних задоволенню не підлягають.

Стосовно заявленої до стягнення упущеної вигоди в розмірі 1 106 457, 00 грн суд вважає за необхідне вказати наступне.

Мотивуючи свої вимоги в цій частині позивач посилається на інформаційно-аналітичну довідку щодо розміру збитків, завданих ТОВ "Ван-Агро" внаслідок невиконання договору оренди з ФОП Колабабою Г.М. № 15/21 від 21.04.2021, яку складено Всеукраїнським інститутом права і оцінки.

Підхід, що склався в практиці господарських судів виглядає так: упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний дохід.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи не є абстрактними, а реально були б ним отримані в разі використання вказаних приміщень. Позивач має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (Постанова ВГСУ від 16.09.2013 р. у справі № 923/487/13).

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунках можливого прибутку у разі використання спірних приміщень, що є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВГСУ від 13.06.2012р. № 10/27.

Невиконання відповідачем обов`язку з повернення орендованого майна після припинення договору оренди за своєю правовою природою не є невиконанням існуючих між сторонами у справі господарських зобов`язань в рамках договору оренди майна.

Відповідальність за порушення строків повернення орендованого майна встановлена ст. 785 ЦК України у вигляді неустойки. Таким чином, положеннями ст. 765 ЦК України захищено права орендодавця після припинення договору оренди. Вказана норма запобігає спричиненню орендодавцеві майна матеріальних збитків, пов`язаних із неможливістю використання такого майна орендодавцем після припинення договору оренди.

Для стягнення упущеної вигоди особливо ретельно суди оцінюють докази (1) дії позивача, спрямовані на реальне отримання доходів, що є предметом спору; (2) причинно-наслідковий зв`язок між діянням відповідача та неотриманим доходом та (3) документальне підтвердження розміру упущеної вигоди.

Зважаючи на наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності упущеної вигоди у зв`язку з неповерненням Об`єкта оренди, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що надані відповідачем докази є більш вірогідними, ніж докази надані позивачем на обґрунтування позовних вимог.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 71, 73, 74, 76, 77, 86, 91, 104, 129, 214, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 257, 258, 261 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАН-АГРО" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.11.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко