ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.11.2021 Справа № 905/1836/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. за участю секретаря судового засідання Парахотіна Ю.А., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бестбетон», м. Маріуполь, Донецька область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Віалстрой», м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 10000,00грн,

За участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бестбетон», м. Маріуполь, Донецька область, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Віалстрой», м. Маріуполь, Донецька область, про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 10000,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю правових підстав на отримання відповідачем грошових коштів у сумі 10000,00грн, що зумовило звернення до відповідача з вимогою повернути безпідставно збережені кошти відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України.

Виходячи з вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.247 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про розгляд даної справи як малозначної в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Висновок щодо визначення даної справи як малозначної зроблений судом з огляду на приписи п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, для цілей цього Кодексу визначені як малозначні.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 28.09.2021; судове засідання призначене на 27.10.2021 з подальшим оголошенням перерви до 29.11.2021.

У судове засідання 29.11.2021 представник позивача не з`явився; про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином; 02.11.2021 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Протягом розгляду справи відповідач пояснень по суті спору не надав, правом на подання відзиву на позов не скористався; у судові засідання 27.10.2021 та 29.11.2021 не з`явився, представника не направив; про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відомостей про отримання відповідачем поштових відправлень матеріали справи не містять, оскільки за відомостями АТ «Укрпошта» адресат, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віалстрой» відсутній за місцем реєстрації: 87549, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Металургів, б.117, кв.71. Разом з тим суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 по справі №911/3142/19, згідно з якою направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання кореспонденції адресатом перебуває поза межами контролю суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17).

З огляду на спливання встановленого ст. 247 Господарського процесуального кодексу України строку розгляду справи та, виходячи з того, що під час розгляду справи сторонам було створено необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги відсутність клопотань про необхідність надання додаткового часу для подання додаткових заяв/доказів суд дійшов висновку про розгляд справи по суті в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Враховуючи ненадання відповідачем відзиву згідно зі ст.178 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

26.09.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Бестбетон» (позивач) на підставі платіжного доручення №409 (#06) від 26.09.2018 переховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Віалстрой» (відповідач) грошові кошти у розмірі 10000,00грн.

Відповідно до платіжного доручення №409 (#06) від 26.09.2018, в призначенні платежу вказано: «перерахування за послугу зг.рах. 36 від 24.09.2018, у т.ч. ПДВ 20% - 1666,67».

Позивач стверджує, що з 26.09.2018 по теперішній час між сторонами угоди щодо надання послуг відповідачем та/або продаж будь-яких товарів не укладались; відповідач не здійснював роботи (послуги) на користь позивача. Перерахунок коштів здійснено без достатніх на те правових підстав.

З метою повернення коштів, позивач звернувся до відповідача з претензією щодо необхідності повернення коштів у сумі 10000,00грн на рахунок позивача. Вказана претензія була направлена відповідачу 28.08.2021, про що свідчить штемпель пошти про відправлення на описі вкладення. Відповідач відповіді не надавав, грошові кошти не повернув

Наведені обставини зумовили звернення позивача до суду з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 10000,00грн. Розглядаючи спір по суті, суд виходить з такого.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить з такого.

Частиною 1 ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.

Згідно із ч.1 ст.177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

За вимогами ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння: повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування їй шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як встановлено судом 26.09.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Бестбетон» (позивач) на підставі платіжного доручення №409 (#06) від 26.09.2018 переховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Віалстрой» (відповідач) грошові кошти у розмірі 10000,00грн з призначенням платежу «перерахування за послугу зг.рах. 36 від 24.09.2018, у т.ч. ПДВ 20% - 1666,67».

Матеріали справи не містять рахунку №36 від 24.09.2018, на який є посилання в призначенні платежу, та інших доказів, які б свідчили про укладання між сторонами правочину. Іншого відповідачем не доведено.

Разом з тим слід зазначити, що одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Так в силу положень ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 цього кодексу встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України ).

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Отже з огляду на те, що суд під час розгляду справи не встановив будь-яких правових підстав набуття відповідачем за рахунок позивача коштів у розмірі 10000,00грн, набуте відповідачем майно (грошові кошти) є такими, що набуті та збережені без достатньої правової підстави.

Вказані обставини зумовлюють висновок суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення на користь позивача безпідставно збережених коштів у розмірі 10000,00грн, отже позов підлягає задоволенню.

З огляду на задоволення позовних вимог за приписами п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 5500,00грн витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу Українидо витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед інших належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При цьому, ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказані норми узгоджуються з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якими гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ч. 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з того, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, судом встановлено наступне.

Позивачем до матеріалів справи надано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, довіреність від 15.07.2021, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ДН №4914 від 25.10.2017, договір №12 про надання правової допомоги від 16.10.2018, додаток №1 до договору, кошторис, акт №57 від 30.09.2021 наданих послуг (до договору №12 від 16.10.2018), платіжне доручення №5522 від 06.10.2021 на суму 5500,00грн.

З наданих матеріалів вбачається, що 16.10.2018 між Міхно Маргаритою Григорівною (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бестбетон» (клієнт) укладений договір №12 про надання правової допомоги, предмет якого визначено у розділі 1 договору.

Відповідно до п.1.1 договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором.

Сторони у п.п.6.1 та 6.5 договору визначили, що вартість послуг адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором, складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку 1 до договору. Гонорар, передбачений додатком 1 до договору виплачується після досягнення клієнтом позитивного результату.

Факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг (п.6.7 договору).

Договір набуває чинності з 16.10.2018 і діє до 31.12.2021 (п.8.1 договору).

В наданому позивачем кошторисі від 15.09.2021 зазначено детальний опис робіт, виконаних адвокатом для захисту інтересів позивача, а саме: 1. Консультації та вивчення матеріалів справи для визначення загальної правової позиції, розрахунок позовних вимог, складання позовної заяви 2500грн (5год); 2. Складання процесуальних документів (заяв, клопотань. др.) 500грн (1год); 3. Гонорар за складність справи майнового характеру 2000грн. Загальна сума орієнтовних судових витрат 5000,0грн.

На підтвердження отримання професійної правничої допомоги за договором №12 від 16.10.2018 позивачем надано підписаний сторонами договору акт наданих послуг №57 від 30.09.2021, за умовами п.2 якого відповідно до додатку №1 «Розрахунку вартості однієї години надання послуг» договору сума оплати за здійснені послуги складає 5500,00грн (п`ять тисяч п`ятсот грн.).

№Найменування наданої правової допомогиОдиниця виміру (год)Ціна (грн/год.) або фікс.Вартість (грн.)
11Консультації та вивчення матеріалів справи для визначення загальної правової позиції, розрахунок позовних вимог, складання позовної заяви за позовом до ТОВ «Віалстрой»5 год5002500
22Складання процесуальних документів (заяв, клопотань. др.) у судовій справі №905/1836/21 за позовом до ТОВ «Віалстрой»1год500500
33Гонорар за складність справи майнового характеру №905/1836/21ФіксФікс2000
44Консультації з поточних питань діяльності підприємства1год500500
Всього 5500

На підтвердження оплати позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу надано платіжне доручення №5522 від 06.10.2021 на суму 5500,00грн.

Таким чином матеріали справи свідчать про надання послуг за договором про надання правової допомоги адвокатом та фактичну сплату цих послуг позивачем у сумі 5500,00грн.

Вирішуючи питання розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу, судом враховано, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Тобто при визначенні розміру відшкодування суд, виходячи з конкретних обставин справи, дотримується критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності розміру витрат (за наявності обґрунтованих та доведених відповідними доказами заперечень протилежної сторони). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, суд не розцінює витрати позивача на проведення консультацій з поточних питань діяльності підприємства (1год, 500грн) як такі, що є об`єктивно необхідні та пов`язаними з розглядом даної судової справи.

Таким чином розмір витрат на правову допомогу, який підлягає розподілу становить 5000,00грн.

Відповідно до ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші (крім судового збору) судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

За таких обстави, з огляду на задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бестбетон» з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00грн.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віалстрой» (87549, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Металургів, б. 117, кв. 71, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бестбетон» (87548, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Бахчиванджи, б. 27А, ) безпідставно збережені кошти у сумі 10000,00 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 2270,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 29.11.2021 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.11.2021.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається з урахуванням пп.17.5 пп.17 п.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.І. Аксьонова