РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.11.2021Справа № 910/4368/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СЕРВІСНА КОМПАНІЯ "ШЕВРОН"

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАХТІ БІЛД"

про стягнення 20 628,28 грн.

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СЕРВІСНА КОМПАНІЯ "ШЕВРОН" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ВАЙЛЕНТ БУД" про стягнення заборгованості у розмірі 20 628,28 грн. (з урахуванням уточнень ціни позову) за договором поставки, укладеним в спрощений спосіб та за договором поставки №СКШ Б/Н від 12.11.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не в повному обсязі виконав свої грошові зобов`язання за договорами поставки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Станом на 13.05.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків у позовній заяві на виконання вимог ухвали суду від 25.03.2021.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 була надіслана рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за №867 на адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Повідомленням про вручення поштового відправлення №867, яке повернулося на адресу суду та наявне в матеріалах справи, підтверджується, що відповідач 25.05.2021 отримав вищезазначену ухвалу Господарського суду міста Києва, проте, станом на поточну дату від сторони не надійшло обґрунтованого письмового відзиву або будь-яких інших заяв та клопотань по справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з цим, згідно з ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною 1 статті 248 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи факт того, що строк, передбачений для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, закінчився, тоді як відповідачем не подано жодної заяви по суті спору, а також не надано клопотання про поновлення процесуальних строків для вчинення відповідних процесуальних дій, справа підлягає розгляду за наявними у справі матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач у визначений судом строк не подав відзив на позов, не заявив жодних заяв, клопотань та заперечень по суті спору, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Разом з цим, судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 08.09.2021 відбулися зміни у назві товариства відповідача та адресі його реєстрації, через що станом на момент ухвалення рішення за кодом значиться особа - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАХТІ БІЛД", яке зареєстровано за адресою: Україна, 69005, Запорізька обл., місто Запоріжжя, пр. Соборний, будинок 158.

За змістом п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов`язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на факт того, що під час розгляду даної справи відбулися зміни у найменуванні юридичної особи відповідача та його місці реєстрації, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку про необхідність здійснити зміну назви та реквізитів відповідача у справі №910/4368/21, через що у даному рішенні (зокрема, у резолютивній його частині) замість попередньої назви - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ВАЙЛЕНТ БУД", зазначається актуальна назва та адреса місцезнаходження відповідача - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАХТІ БІЛД", яке зареєстровано за адресою: Україна, 69005, Запорізька обл., місто Запоріжжя, пр. Соборний, будинок 158.

Беручи до уваги запровадження карантину та особливого режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці та на лікарняному, завершальний розгляд справи здійснювався 22.11.2021.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, між ТОВ «СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «ШЕВРОН» (надалі постачальник, позивач) та ТОВ «Вайлент Буд» (надалі покупець, відповідач) було укладено договір поставки в спрощеній формі.

За видатковими накладними №5324 від 25.10.2019 на суму 3 000,00 грн., №5614 від 06.11.2019 на суму 3000,00 грн, №5737 від 11.11.2019 на суму 3000,00 грн., №5746 від 11.11.2019 на суму 7500,00 грн. та відповідними товарно-транспортними накладними позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 16 500,00 грн. Разом з цим, сторонами було підписано акти надання послуг з перевезення №5325 від 25.10.2019 на суму 350,00 грн., №5616 від 06.11.2019 на суму 350,00 грн., №5738 від 11.11.2019 на суму 350,00 грн. на загальну суму 1 050,00 грн.

Для оплати поставленого відповідачу товару та наданих послуг з перевезення позивачем були виставлені рахунки, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідачем не було оплачено поставлений позивачем товар та надані послуги з перевезення. Таким чином повна вартість несплаченого товару та виконаних робіт становить 17 550,00 грн., на яку позивачем нараховано 656,78 грн. - 3 % річних та 1039, 50 грн. - інфляційних втрат.

Крім того, позивач вказує, що між ТОВ «СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «ШЕВРОН» (надалі постачальник, позивач) та ТОВ «Вайлент Буд» (надалі покупець, відповідач) було укладено договір поставки №СКШ б/н від 12.11.2019.

Відповідно до п.1.1. Договору постачальник за заявками покупця зобов`язувався протягом терміну дії цього Договору поставляти Покупцю (товар), зазначену у Специфікації №1, а Покупець зобов`язувався прийняти товар та оплатити його.

Відповідно до п.3.3. Договору оплата товару здійснюється впродовж 5-ти банківських днів з дати поставки товару та підписання Сторонами видаткової накладної.

Сторони передбачили п. 8.1. Договору, що строк дії Договору становить до 31.12.2020 року і може бути продовжений на 12 місяців якщо не менш, ніж а 1 місяць до дати закінчення терміну дії Договору, жодна із Сторін не заявить письмово про намір припинити дію Договору.

Позивач зазначає, що виконуючи умови Договору Постачальник поставив товар, а Покупець його отримав, що підтверджується видатковими накладними №6093 від 25.11.2019 на суму 3600,00 грн., №6506 від 10.12.2019 на суму 4300,00 грн., №7006 від 27.12.2019 на суму 3600,00 грн., №7009 від 27.12.2019 на суму 1632,00 грн., №867 від 14.02.2020 на суму 3300,00 грн., №1016 від 24.02.2020 на суму 3300,00 грн., №1541 від 18.03.2020 на суму 3500,00 грн, №1591 від 23.03.2020 на суму 14500,00 грн., №1797 від 02.04.2020 на суму 4800,00 грн., №2099 від 21.04.2020 на суму 4500,00 грн., №2541 від 14.05.2020 на суму 4600,00 грн., №2733 від 22.05.2020 на суму 4800,00 грн., №3259 від 16.06.2020 на суму 3500,00 грн., №3456 від 24.06.2020 на суму 3300,00 грн., №3630 від 02.07.2020 на суму 3000,00 грн., №3918 від 14.07.2020 на суму 4100,00 грн. та відповідними товарно-транспортними накладними.

Разом з цим, представниками обох сторін без заперечень та зауважень було підписано акти надання послуг з перевезення: №6095 від 25.11.2019 на суму 350,00 грн., №6507 від 10.12.2019 на суму 350,00 грн., №7007 від 27.12.2019 на суму 350,00 грн., №868 від 14.02.2020 на суму 350,00 грн., №1017 від 24.02.2020 на суму 350,00 грн., №1542 від 18.03.2020 на суму 350,00 грн., №1594 від 23.03.2020 на суму 350,00 грн., №1798 від 02.04.2020 на суму 350,00 грн., №2100 від 21.04.2020 на суму 350,00 грн., №2542 від 14.05.2020 на суму 350,00 грн., №2734 від 22.05.2020 на суму 350,00 грн., №3260 від 16.06.2020 на суму 350,00 грн., №3457 від 24.06.2020 на суму 350,00 грн., №3631 від 02.07.2020 на суму 350,00 грн., №3919 від 14.07.2020 на суму 350,00 грн.

Для оплати поставленого відповідачу товару та наданих послуг з перевезення позивачем були виставлені рахунки на загальну суму 75 582,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Як вказує Позивач, з доданих до позовної заяви платіжних доручень: №204 від 09.12.2019 на суму 4500,00 грн., №220 від 27.12.2019 на суму 10 000,00 грн., №213 від 21.02.2020 на суму 5 000,00 грн., №217 від 13.02.2020 на суму 5 000,00 грн., №231 від 18.03.2020 на суму 10 000,00 грн., №228 від 01.04.2020 на суму 14 000,00 грн., №238 від 17.04.2020 на суму 4 700,00грн., №242 від 13.05.2020 на суму 7 000,00 грн., №250 від 15.06.2020 на суму 10 000,00 грн., №319 від 06.11.2020 на суму 4 000,00 грн., вбачається, що відповідач оплатив поставлений товар та надані послуги з перевезення товару частково на суму 74 200,00 грн., у результаті чого на момент звернення до суду існує прострочена заборгованість у розмірі 1382,00 грн.

10.03.2021 позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу №10/03-21-1 з проханням сплатити на користь позивача заборгованість за договором поставки укладеним в спрощеній формі, а також за надані послуги по доставці товару на суму 17 550,00 грн. та за договором поставки №СКШ б/н від 12.11.2019 у розмірі 1382,00 грн., протягом семи днів з дня направлення вимоги.

Відповідна вимога була відправлена Відповідачу рекомендованим листом з повідомленнями про вручення поштового відправлення №570 на юридичну адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: Україна, 03148, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЖМЕРИНСЬКА, будинок 22.

Однак, як вказує позивач, кошти Відповідачем на користь Позивача так і не були перераховані.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем умов укладених договору поставки №СКШ б/н від 12.11.2019 та договору поставки укладеним в спрощеній формі в частині оплати отриманих товару та послуг у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, зважаючи на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане також кореспондується з приписами статті 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частинами 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, відповідно до статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За приписами частин 1, 2 статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, законом передбачено можливість укладення договорів у спрощеному порядку, зокрема, через ділову переписку - шляхом обміну документами та у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання).

При цьому, договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо поставки товару, фактично є укладенням договору в спрощений спосіб. Таке оформлення договірних правовідносин сторонами відповідає приписам чинного законодавства України та за своєю правовою природою укладений сторонами правочин є договором поставки, який підпадає під правове регулювання параграфу 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Тобто, з наведеного полягає, що чинним законодавством України визначено істотні умови договору поставки, такі як і істотні умови договору купівлі-продажу, до яких віднесено, зокрема, предмет та ціну.

За видатковими накладними та актами, копії яких містяться в матеріалах справи, та у яких сторонами визначено вартість товару та його асортимент, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар та послуги з перевезення на загальну суму 17 550,00 грн, що за висновками суду, свідчить про погодження між контрагентами всіх істотних умов, необхідних для договорів даного виду.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строку оплати товару сторони не встановили, між тим, за правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відтак, відповідна оплата мала бути здійснена відповідачем негайно після прийняття товару, незалежно від того, чи пред`явив йому позивач, як кредитор, пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Отже, оскільки позивач свій обов`язок щодо передачі відповідачу товару та надання послуг з перевезення товару, загальною вартістю 17 550,00 грн, виконав належним чином, у відповідача виник обов`язок оплати вартості даного товару та послуг з перевезення товару згідно положень ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України.

Проте, зобов`язання з оплати товару та послуг з перевезення товару відповідачем належним чином не виконано. Доказів сплати основного боргу в сумі 17 550,00 грн. відповідачем суду не надано.

Виконуючи умови Договору поставки №СКШ б/н від 12.11.2019 Постачальник поставив товар, а Покупець його отримав, що підтверджується видатковими накладними, наявними в матеріалах справи. Разом з цим, представниками обох сторін без заперечень та зауважень було підписано акти надання послуг з перевезення товару, які також долучено до матеріалів справи.

Для оплати поставленого відповідачу товару та наданих послуг з перевезення товару позивачем були виставлені рахунки на загальну суму 75 582,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до п.3.3. Договору оплата товару здійснюється впродовж 5-ти банківських днів з дати поставки товару та підписання Сторонами видаткової накладної.

З доданих до позовної заяви платіжних доручень №204 від 09.12.2019 на суму 4500,00 грн., №220 від 27.12.2019 на суму 10 000,00 грн., №213 від 21.02.2020 на суму 5 000,00 грн., №217 від 13.02.2020 на суму 5 000,00 грн., №231 від 18.03.2020 на суму 10 000,00 грн., №228 від 01.04.2020 на суму 14 000,00 грн., №238 від 17.04.2020 на суму 4 700,00грн., №242 від 13.05.2020 на суму 7 000,00 грн., №250 від 15.06.2020 на суму 10 000,00 грн., №319 від 06.11.2020 на суму 4 000,00 грн., вбачається, що відповідач оплатив поставлений товар та надані послуги з перевезення товару частково на суму 74 200,00 грн., у результаті чого на момент звернення до суду існує прострочена заборгованість у розмірі 1382,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем вказаної суми заборгованості.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд встановив, що позивачем було направлено відповідачу 10.03.2021 лист-вимогу №10/03-21-1 з проханням сплатити на користь позивача заборгованість за договором поставки укладеним в спрощеній формі, а також за надані послуги по доставці товару на суму 17 550,00 грн. та за договором поставки №СКШ б/н від 12.11.2019 у розмірі 1382,00 грн., протягом семи днів з дня направлення вимоги, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями опису вкладення у цінний лист №570, накладної та фіскального чеку від 10.03.2021.

Натомість, доказів повного або часткового виконання відповідачем вимоги позивача матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене, з огляду на приписи вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 18 932,00 грн. є правомірною і підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 656,78 грн. - 3 % річних та 1039,50 грн. - інфляційних втрат.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних в межах заявленого періоду, суд приходить до висновку про задоволення вимог та стягнення з відповідача 656,78 грн. - 3% річних, оскільки такий розрахунок є обґрунтованим та арифметично вірним.

Здійснивши перевірку наданого позивачем інфляційних втрат в межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною є сума інфляційних втрат у розмірі 806,36 грн., а тому зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не подав відзив на позовну заяву, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 18 932,00 грн., 3% річних у розмірі 656,78 грн., інфляційні втрати у розмірі 806,36 грн.

В іншій частині позов не підлягає задоволенню, враховуючи встановлені у даному рішенні обставини.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того в позовній заяві позивач просив суд покласти на відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги №2109-1/18 від 21.09.2018, який укладений між Адвокатським об`єднанням "Майстер Права" та товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІСНА КОМПАНІЯ "ШЕВРОН", акт прийому-передачі виконаних робіт від 09.03.2021, платіжне доручення №7001 від 10.03.2021 на суму 4 500,00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1348 від 15.02.2018.

Відповідно до частини шостої статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд враховує, що подані документи не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути не лише доведений, документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Дослідивши опис наданих послуг, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатським об`єднанням документів, їх значення для спору, відповідність запропонованої адвокатським об`єднанням правової позиці правовим висновкам суду, відображеним у рішенні, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов до висновку, що обґрунтованою є сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

Враховуючи факт того, що на стадії розгляду справи по суті відбулися зміни у найменуванні юридичної особи відповідача, внаслідок чого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ВАЙЛЕНТ БУД" було перереєстроване на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАХТІ БІЛД", що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку про необхідність зазначення у резолютивній частині даного рішення актуальних відомостей щодо реєстраційних даних відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАХТІ БІЛД" (Україна, 69005, Запорізька обл., місто Запоріжжя, пр. Соборний, будинок 158, ідентифікаційний код 42298859) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СЕРВІСНА КОМПАНІЯ "ШЕВРОН" (Україна, 03124, місто Київ, ВУЛИЦЯ МИКОЛИ ВАСИЛЕНКА, будинок 7-А, ідентифікаційний код 37552383) суму основного боргу у розмірі 18 932,00 грн., 3% річних у розмірі 656,78 грн., інфляційні втрати у розмірі 806,36 грн., 4 000, 00 грн. - витрат на правничу допомогу та 2 244, 34 коп. - судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 22.11.2021.

Суддя І.В. Приходько