ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.11.2021р. Справа № 904/6558/21

За позовом: Криворізької міської ради , м. Кривий Ріг

До: Фізичної особи - підприємця Ткачової Юлії Олександрівни, м. Кривий Ріг (відповідач-1) та Фізичної особи - підприємця Храменюк Дмитра Олександровича, м. Кривий Ріг ( відповідача-2)

Про: стягнення 108 385, 78 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ: не викликалися

СУТЬ СПОРУ :

Криворізька міська рада (позивач) звернулася з позовом про стягнення з ФОП Ткачової Ю.О. (відповідач-1) 48 718, 60 грн. та з ФОП Храменюк Д.О. (відповідач-2) 59 667, 18 грн. безпідставно збережених коштів. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на безоплатне користування відповідачами у період з 09.08.17р. по 25.03.21р. земельною ділянкою з кадастровим номером :02:163:0067, загальною площею 0,2563 га за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Ферганська, буд.25 для розміщення об`єктів нерухомого майна , належних їм на праві власності .

Ухвалою суду від 26.07.21р. було відкрите провадження у справі №904/3775/21 за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ГПК України, без призначення судового засідання та виклику сторін - за наявними у ній матеріалами.

ФОП Ткачова Ю.О. (відповідач-1) проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначаючи, що: відповідно до норм чинного законодавства України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою , на якій розташовані ці об`єкти; а до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення; якщо жилий будинок , будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку , а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення Цивільного кодексу України. Враховуючи вищевикладене , стверджує , що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, яким може бути фізична чи юридична особа; обов`язок сплати цього податку для його платника у різні періоди часу був пов`язаний з різними подіями, а саме після 01.01.2015р. з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Такого правового висновку діийшли судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по справі №826/14642/16 від 22.05.18р. та аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.18р. у справі №8005/1221/17-а (К/9901/1955/17). Враховуючи вищезазначене, відповідач-1 зазначає, що станом на час перевірки договір оренди щодо користування вищевказаною земельною ділянкою (по якій позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти) не укладено, право власності на зазначену земельну ділянку за відповідачами не зареєстровано, натомість зареєстровано право власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці, у зв`язку з чим у нього відсутній обов`язок зі сплати земельного податку. Також відповідач-1 у відзиві на позов заперечував проти розрахунку позовних вимог позивача.

ФОП Храменюк Д.О. (відповідач-2) проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи, що станом на час перевірки договір оренди спірної земельної ділянки не укладено, право власності на зазначену земельну ділянку за відповідачами не зареєстровано, натомість зареєстровано право власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці, у зв`язку з чим (за твердженням відповідача-2) у нього відсутній обов`язок зі сплати земельного податку. Також заперечував проти розрахунку позовних вимог позивача та вказував , що позивачем втрачено строк позовної з давності щодо позовних вимог за період з 09.08.17р. по 20.07.18р.

Криворізька міська рада (позивач) заперечував проти обставин, викладених у відзивах на позов, зазначаючи, що відсутність у відповідачів обов`язків зі сплати земельного податку не виключає їх обов`язку зі здійснення оплати за фактичне користування земельною ділянкою по вул. Ферганська, 25 у м. Кривому Розі, оскільки засади оплатності використання землі в України є імперативними згідно ст. 206 ЗК України. Тож, до відповідачів пред`являється вимога про стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування , що підпадає під регулювання ст. 1212 ЦК України; будь-яке намагання уникнути здійснення такої сплати є незаконним та протиправним, а поведінка недобросовісною по відношенню до позивача як власника земель комунальної власності, що призводить до недоотримання місцевим бюджетом коштів .

ФОП Храменюк Д.О. (відповідач-2) в запереченнях на відповідь на відзив позивача зазначав, що позивач жодним чином не обґрунтовує суму, яку просить суд стягнути з відповідачів на свою користь; відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься в матеріалах справи, за Ткачовою Ю.О. зареєстровано право власності на 73/100 часток нежитлових будівель, до яких входить: закусочна А-1, площею 256 м2; топкова Б, площею 8,3 м2; склад В, площею 21,5 м2; склад Г, площею 24,3 м2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, загальна площа, якою володіє ОСОБА_1 , становить 310,1 м2(256 м2+ 8,3 м2+ 21,5 м2+24,3 м2); в свою чергу, за Храменюком Д.О. зареєстровано право власності на 27/100 часток від комплексу ремонтно-гаражних приміщень « 3-1» загальною площею 113,7 м2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно витягу з Державного земельного кадастру загальна площа земельної ділянки з кадастровим номером :02:163:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 становить 0,2563 га; натомість, загальна площа забудови, яка перебуває у власності відповідачів становить 423,8 м2, що складає 0,0423 га, або лише 16,5 % від загальної площі земельної ділянки.

Окрім того, звертає увагу суду і на той факт, що відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, що міститься на Публічній кадастровій карті за Філатовою Любов`ю Юріївною зареєстровано право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :02:163:0067 (номер запису про право 2797350 від 08.10.2013 року). На підтвердження цієї обставини, відповідач-2 додав до своїх заперечень відповідну довідку з Держгеокадастру. станом на 15.09.21 р. Також зазначає, що матеріали справи містять докази того, що орендарем земельної ділянки по вул. Ферганська, 25 у м. Кривому Розі з 08.10.2013 року по теперішній час є Філатова Любов Юріївна; земельний податок не може бути сплаченим двічі; невірне визначення площі земельної ділянки призводить до суттєвого завищення розміру орендної плати та подальшого стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що для визначення орендної плати обов`язковими є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (пункт 71). В постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №922/2413/19 зазначено, що в спірних правовідносинах при застосуванні судами ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України необхідно зясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснених розрахунків та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, а саме - витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. При цьому, саме лише згадування в оскаржуваних судових рішеннях про подання цього доказу, без зазначення того, які саме дані суд в результаті отримав та які фактичні обставини, що мають значення для вирішення спору, з допомогою цих даних встановив, не може вважатись дослідженням доказу та наданням оцінки згідно з вимогами Господарського процесуального кодексу України. Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 8.24 постанови Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №10/17026/17.

Відповідно до правових висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.18 р. у справі № 306/2004/15-ц (провадження №14-39 цс 18 ): Згідно з частиною першою статті 318 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього кодексу. А відповідно до останньої учасниками цивільних відносин визнаються: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб`єкти публічного права.

32. Відповідно до частин першої та другої статті 325 цього ж кодексу суб`єктами права приватної власності є фізичні і юридичні особи. Вони можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

33. Частиною другою статті 2 Земельного кодексу (далі - ЗК) України визначено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. А відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

34. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частина друга статті 93 ЗК України).

35. Отож, надання у власність або оренду земельної ділянки не залежить від наявності у фізичної особи статусу підприємця.

36. Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

37. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу (далі - ГК) України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

38. Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

39. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

40. Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

41. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

42. Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

43. Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

44. У відповідності з частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

45. Набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Натомість, згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

46. Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

47. Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

48. ОСОБА_3 як фізична особа отримав в оренду комунальну земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (пункт 1.1 договору оренди земельної ділянки від 4 лютого 2014 року), яку у подальшому придбав у приватну власність для тієї ж мети (пункт 1.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки для здійснення підприємницької діяльності від 24 липня 2014 року).

49. Відтак, Велика Палата Верховного Суду погоджується з аргументами заступника прокурора Закарпатської області про те, що ОСОБА_3 набув цивільні права на земельну ділянку у спірних правовідносинах як фізична особа - суб`єкт земельних відносин.

50. Наявність у ОСОБА_3 статусу підприємця з 3 лютого 1999 року не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця він виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду чи у власність земельної ділянки.

51. У разі позбавлення ОСОБА_3 статусу підприємця він не позбавляється набутих раніше цивільних прав і обов`язків фізичної особи, зокрема і права власності на земельну ділянку, придбану для здійснення підприємницької діяльності.

52. Законодавство України не передбачає обмежень для фізичних осіб щодо нової державної реєстрації статусу фізичної особи-підприємця у будь-який час після того, як до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис про припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

… 54. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок Апеляційного суду Закарпатської області про те, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства лише тому, що ОСОБА_3 з 3 лютого 1999 року є фізичною особою-підприємцем.

55. Відтак, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду виклала наступні Висновки про правильне застосування норм права :

62. Фізична особа, яка є власником земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

63. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

64. Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

65. Цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

66. Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи-підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду чи у власність земельної ділянки.

Судом встановлено, що на час винесення цієї ухвали позивачем не подано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна земельна ділянка використовується відповідачами-1, 2 для здійснення підприємницької діяльності. Більше того, з отриманої судом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових плав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №286488995 від 24.11.21р. , не вбачається, що нерухоме майно на спірній земельній ділянці зареєстровано за відповідачами-1, 2 як за суб`єктами підприємницької діяльності, а зареєстровано за ними, як за фізичними особами.

Згідно до приписів ч.4 ст.236 ГПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки Велика Палата Верхового Суду в аналогічній справі дійшла до висновку про те, що такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства; та враховуючи вимоги п.1 ч.1 ст.231 ГПК України; господарський суд вважає , що провадження у цій справі підлягає закриттю у зв`язку з тим, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства; а розгляд справи відноситься до юрисдикції районних судів в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин 3-5 ст.231 цього кодексу: у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Суд звертає увагу, що відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З урахуванням вищезазначеного, керуючись вимогами ст. ст. 231,236 ГПК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 р. у справі № 306/2004/15-ц (провадження №14-39 цс 18), господарський суд, -

УХВАЛИB:

Закрити провадження у справі № 904/6558/21.

Відповідно до вимог ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Васильєв О.Ю.