ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 Справа № 914/1815/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця АТ Укрзалізниця»

до відповідача Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації

про стягнення 30800,00 грн.

за участю представників:

від позивача Сороківська Ю.А.

від відповідача Дик Д.С.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця АТ Укрзалізниця» до відповідача Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації про стягнення 30800,00 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 11.11.2021р. позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача проти позову заперечив, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд встановив таке.

25.02.2020р. між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (надалі перевізник) та Управлінням соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації (надалі головний розпорядник) укладено договір №Л/ДН-1-2023/ДНп щодо компенсаційних виплат за перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом у 2020 році.

Відповідно до пункту 1.1. договору, даний договір регламентує відносини сторін щодо організації пільгового проїзду у приміському сполученні окремих категорій громадян, які визначені законодавством України, та відшкодування фактично понесених збитків (компенсаційних виплат) перевізникові за пільговий проїзд окремих категорій громадян (далі компенсаційні виплати) у 2020 році за кошти бюджету району.

Згідно із пунктом 2.2.1. договору, перевізник зобов`язується забезпечувати пільговий проїзд окремих категорій громадян, яким законодавством України надано таке право у приміському сполученні в регіоні діяльності виробничого структурного підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» з дотриманням Правил перевезення пасажирів багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Пунктом 2.2.4. договору передбачено, що перевізник зобов`язується подавати щомісячно, не пізніше 15 числа місяця наступного звітного періоду головному розпоряднику розрахунок на суму, що підлягає компенсації за пільговий проїзд облікові форми, відповідно до Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 №1359.

Відповідно до пункту 2.3.1. договору, головний розпорядник має право перевірити дані, вказані в звітах перевізника.

Згідно із пунктом 2.4.1. договору, головний розпорядник зобов`язується щомісячно здійснювати компенсаційні виплати шляхом перерахування коштів за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян згідно з поданими перевізником рахунками, яка підлягає компенсації.

Пунктом 2.4.2. договору передбачено, що головний розпорядник зобов`язується забезпечити протягом 3 (трьох) робочих днів перевірку поданого перевізником розрахунку суми компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян, підписання актів звіряння розрахунків (за надані послуги) та направлення одного примірника перевізнику. В разі наявності зауважень головний розпорядник протягом 3 (трьох) робочих днів повертає зазначені документи на доопрацювання разом з мотивованою відмовою від їх прийняття.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. договору, ціна договору складає 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень). Головний розпорядник протягом 5 (п`яти) днів з дня отримання рахунку на суму, що підлягає компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом перераховує кошти на рахунок перевізника.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем були порушені умови договору та свої зобов`язання щодо своєчасної та повної компенсації наданих пільг окремим категоріям громадян.

Як зазначено у позовній заяві, на виконання умов договору, а саме пункту 2.2.4., відповідачу щомісячно надавалися розрахунки сум, що підлягають компенсації за пільговий проїзд пасажирів (довідки сум збитків від продажу безкоштовних квитків пасажирам-пільговикам за відповідні періоди).

Однак за твердженням позивача, в порушення пункту 2.4.1. договору відповідач здійснив компенсаційні виплати лише частково на суму 19200,00 грн., що підтверджується підписаним актом звірки розрахунків станом на 01.01.2021р.

Як вказано у позовній заяві, сума понесених збитків позивачем за пільговий проїзд окремих категорій громадян у 2020 році за кошти з бюджету району, яку відповідач зобов`язаний відшкодувати відповідно до укладеного між сторонами Договору становить 30800,00 грн. (50000,00 грн. - 19200,00 грн.).

Враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 30800,00 грн.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації зазначає, що розгляд даної справи не належить до юрисдикції господарського суду тому, що у відповідності з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду.

При цьому відповідач посилається на те, що згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації є органом державної влади, а відповідно до частини 1 статті 8 Господарського кодексу України, органи державної влади не є суб`єктами господарювання і, отже, не здійснюють господарську діяльність.

Отже за твердженням відповідача розгляд даної справи повинен здійснюватись в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Крім того, відповідач зазначає, що у зв`язку з відсутністю відповідних бюджетних асигнувань як з державного, так і з місцевих бюджетів, зобов`язання Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації компенсувати виплати за перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом у 2020 році, є недійсним.

У відзиві на позовну заяву також зазначено, що відшкодування витрат позивача, пов`язаних з перевезенням окремих категорій громадян залізничним транспортом у 2020 році, є зобов`язанням держави і територіальних громад, а оскільки Управлінням соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації з жодного бюджету відповідні бюджетні асигнування не було отримано, тому його не уповноважено на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів позивачу (пункт 6 статті 2 Бюджетного кодексу України).

Відповідач посилається на частину 2 статті 176 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Таким чином, у зв`язку з тим, що Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації є органом державної влади, відповідач вважає, що господарський позов до нього суперечить вищезазначеній нормі, адже позивач просить притягнути до відповідальності створену державою юридичну особу за зобов`язаннями держави й територіальних громад Самбірського району.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з огляду на таке.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 19 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно із частиною 1 статті 7 Закону України «Про залізничний транспорт», відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт», для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Пунктами 3-5, 7 Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого Постановою КМУ від 16.12.2009р. №1359 передбачено, що облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки). Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг. Інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності. Сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

Пунктами 9-11 вказаного Порядку встановлено, що на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком. Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом. Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми. Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці.

Як встановлено судом, 25.02.2020р. між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (надалі перевізник) та Управлінням соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації (надалі головний розпорядник) укладено договір №Л/ДН-1-2023/ДНп щодо компенсаційних виплат за перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом у 2020 році, умовами якого регламентуються відносини сторін щодо організації пільгового проїзду у приміському сполученні окремих категорій громадян, які визначені законодавством України, та відшкодування фактично понесених збитків (компенсаційних виплат) перевізникові за пільговий проїзд окремих категорій громадян (далі компенсаційні виплати) у 2020 році за кошти бюджету району на суму 50000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат позивачем до позовної заяви долучено довідки сум збитків від продажу безкоштовних квитків пасажирам- пільговикам за відповідні періоди та облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян.

Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість відповідача перед позивачем становить 30800,00 грн. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартість послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 №1196 не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Перевезення пасажирів на пільгових умовах АТ «Українська залізниця» виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган відповідач у справі у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Вищевикладеним спростовуються доводи відповідача про те, що оплата не була здійснена ним, оскільки бюджетом не передбачені субвенції місцевим бюджетам на здійснення пільгового перевезення залізничним транспортом.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.10.2018р. у справі №904/9488/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020р. у справі №904/94/19.

За таких обставин, виходячи з наведених правових приписів та умов договору, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з перевезення окремих категорій громадян є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заперечень відповідача про те, що дана справа не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом. Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства;

18) справи у спорах щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів власників облігацій, що виникають між адміністратором за випуском облігацій та емітентом облігацій та/або особами, які надають забезпечення за такими облігаціями;

19) справи у спорах щодо оскарження рішення зборів власників облігацій.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р., справа № 755/10947/17, провадження N 14-435цс18).

До адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.08.2019р. у справі №911/2650/17.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що спір у даній справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Сплата позивачем судового збору підтверджується платіжним дорученням №3712599 від 25.05.2021р. на суму 2270,00 грн.

Керуючись нормами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 2270,00 грн. судового збору, оскільки позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 236, 237, 238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації (81400, Львівська область, місто Самбір, вулиця Гетьмана Мазепи, будинок 8, ідентифікаційний код 25258877) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії «Львівська залізниця АТ Укрзалізниця» (79007, місто Львів, вулиця Гоголя, 1, код ЄДРПОУ ВП 40081195) заборгованість в розмірі 30800,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.11.2021р.

Суддя Петрашко М.М.