ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2021 року м.Дніпро Справа № 904/3861/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В.,

судді: Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

cекретар судового засідання Григоренко А.А.

Представники сторін:

від відповідача-1: Дзядик Д. В. особисто;

від відповідача-1: Завгородній О. С. адвокат, договір № б/н від 26.04.2021р.;

від відповідача-2 (в режимі відеоконференції): Абрамович Н. О. адвокат, довіреність № б/н від 27.04.2021 р.;

від позивача: не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Харківське підприємство автобусних станцій" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2021 (повне рішення складено 16.08.2021 суддя Мілєва І.В.) у справі №904/3861/21

за позовом Акціонерного товариства "Харківське підприємство автобусних станцій", м. Харків

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Дзядика Дениса Вадимовича, Дніпропетровська область, м. Дніпро

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «І-Тревелс», м. Київ

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.

Акціонерне товариство "Харківське підприємство автобусних станцій" звернулося до господарського суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Дзядика Дениса Вадимовича та відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «І-Тревелс», в якій просить суд:

- зобов`язати фізичну особу-підприємця Дзядика Дениса Вадимовича припинити незаконні пасажирські перевезення на міжміському міжобласному маршруті загального користування «Харків-Маріуполь»;

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «І-Тревелс» здійснювати продаж квитків на проїзд за незаконним міжміським міжобласним маршрутом загального користування «Харків-Маріуполь», перевезення за яким виконуються фізичною особою-підприємцем Дзядик Денисом Вадимовичем без отримання дозвільних документів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач-1 здійснює незаконні перевезення, які завдають шкоду та порушують права та інтереси позивача, як законного перевізника на міжміському міжобласному маршруті загального користування «Харків - Маріуполь». Стосовно вимог, заявлених до відповідача-2, позивач вважає, що внаслідок здійснення агентської діяльності від імені та за рахунок відповідача-1, шляхом продажу квитків на проїзд за незаконним маршрутом пасажирських перевезень, відповідач-2 створює умови розвитку ринку нелегальних пасажирських перевезень, чим порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, як автостанції з надання пасажирам послуг, пов`язаних з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2021 у справі №904/3861/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при розгляді даної категорії спорів необхідно враховувати загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, оскільки за результатами розгляду спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Місцевим судом з посиланням на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, яка відображена у постанові від 03.09.2019 у справі № 917/1258/18 зазначено, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Судом першої інстанції у рішенні зазначено, що саме на Акціонерне товариство "Харківське підприємство автобусних станцій", як позивача, покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано належних та достовірних доказів, які свідчать про порушення його прав чи законних інтересів, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Харківське підприємство автобусних станцій" до фізичної особи-підприємця Дзядика Дениса Вадимовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «І-Тревелс» є такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи та вимоги апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство "Харківське підприємство автобусних станцій" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2021 у справі № 904/3861/21, вважаючи його незаконним і необґрунтованим з огляду на невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, обставинам справи та неправильністю застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду від 16.08.2021 у справі № 904/3861/21 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин, а саме: положення частин 1, 2 та 4 статті 32 Закону України «Про автомобільний транспорт», які передбачають укладення договору між автостанцією та законним перевізником, а також відправлення автобусів міжміських маршрутів загального користування виключно з автостанцій; ст. 36 Закону України «Про автомобільний транспорт», яка передбачає перелік обов`язкових послуг, що надаються автостанціями пасажирам і перевізникам та стягнення автостанційного збору за надання автостанцією таких послуг; п.116 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176, яким передбачено, що автостанційний збір за надання обов`язкових послуг, перелічених в ст. 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» справляється незалежно від того, ким були реалізовані квитки: перевізником, автостанцією чи уповноваженою третьою особою; ч.2 ст. 20 ГК України, якою передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист його прав і законних інтересів шляхом, зокрема, припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Апелянт повідомив, що місцевий суд дійшов до невірних висновків щодо недоведеності факту порушення діями відповідачів прав позивача, за наявності в матеріалах справи доказів здійснення відповідачем-1 незаконних пасажирських перевезень за відсутності відповідних документів та фактів відправлення транспортних засобів відповідача-1 поза межами автостанцій, що прямо порушує закон, а також за доведеності факту реалізації відповідачем-2 квитків на автобусні рейси відповідача-1.

Скаржник звертає увагу, що здійснюючи пасажирські перевезення в обхід автостанцій позивача, без сплати винагороди автостанції за наданні послуги перевізнику та без сплати автостанційного збору, відповідачі порушують законні інтереси позивача, який зацікавлений в отриманні прибутку та має на це законне право, передбачене Законом України «Про автомобільний транспорт».

Як вважає апелянт, від діяльності відповідачів у позивача зменшується кількість пасажирів на аналогічних маршрутах законних перевізників, у позивача менша кількість осіб придбає квитки через автостанції, що зменшує суми доходів, які надходять на рахунки скаржника, а тому обґрунтована юридична заінтересованість позивача в забороні відповідачу-1 здійснювати незаконні перевезення з відправленням поза межами автостанцій та забороні відповідачу-2 здійснювати реалізацію квитків на незаконні рейси та маршрути, що здійснюються відповідачем-1.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

Фізичною особою-підприємцем Дзядиком Денисом Вадимовичем до Центрального апеляційного господарського суду надано відзив, в якому відповідач-1 наполягає, що він здійснював перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення на законних підставах з наявністю у нього всіх дозвільних документів.

У зв`язку з чим, відповідач-1 звертає увагу, що його діяльність та діяльність Акціонерного товариства «Харківське підприємство автобусних станцій» регулюються різними положеннями Закону України «Про автомобільний транспорт», якими не передбачено, що фізична особа-підприємець Дзядик Денис Вадимович повинен користуватися послугами автостанцій для здійснення перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення.

Тому, відповідач 1 вважає, що позивачем взагалі не надано доказів, які б вказували на порушення його законних інтересів та спричинення шкоди.

Відповідачем 2, Товариством з обмеженою відповідальністю «І-ТРЕВЕЛС» надано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказує, що апеляційна скарга Акціонерне товариство «Харківське підприємство автобусних станцій» є необґрунтованою та у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для її задоволення.

У відзиві відповідач 2 зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «І-ТРЕВЕЛС» та автостанція не мають повноважень визначати вид перевезень, які здійснює перевізник, а також перевіряти дозвільні документи, необхідні для здійснення таких перевезень, оскільки таким суб`єктом є виключно Державна служба України з безпеки на транспорті.

Відповідач 2 звертає увагу, що відносини між відповідачами регулюються умовами агентського договору, за умовами якого не має права втручатись у господарську діяльність перевізника, пов`язану з визначенням конкретних маршрутів та здійсненням перевезень, перевізник самостійно визначає маршрути і рейси і розміщує щодо них інформацію у системі «GillBus».

Наявність ліцензії на внутрішні перевезення пасажирів легковим автомобілями на замовлення та внутрішні перевезення пасажирів автобусами на час укладання договору у відповідача 1 відповідачем 2 перевірена, наявність інших дозвільних документів фізична особа-підприємець Дзядик Денис Вадимович гарантував за п.8.1 договору, яким передбачено, що перевізник гарантує, що отримав всі необхідні дозвільні документи на виконання рейсів, квитки на які реалізує в межах Договору Агент. Тобто саме перевізник несе відповідальність за зміст інформації, опублікованої у системі «GillBus» та її підтвердження дозвільними документами.

Також у відзиві га апеляційну скаргу відповідач 2 посилається на приписи пунктів 115, 116 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.1997 та вважає, що заборона ТОВ «І-ТРЕВЕЛС» здійснювати агентську діяльність в частині продажу квитків не забезпечить реальне відновлення начебто порушених прав позивача, оскільки в разі задоволення такої позовної вимоги буде припинена лише діяльність з комерційного посередництва, однак, діяльність перевізника з продажу квитків не буде обмежена і він зможе і надалі реалізовувати такі квитки самостійно або через будь-яких інших третіх осіб.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Харківське підприємство автобусних станцій" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2021 у справі №904/3861/21.

Ухвалою суду від 27.09.2021 призначено розгляд справи №904/3861/21 у судове засідання на 21.10.2021.

У судове засідання 21.10.2021 представник позивача не з`явився.

Ухвалою суду від 21.10.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 04.11.2021.

У судовому засіданні 04.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як встановлено з матеріалів справи, з інформації, розміщеної на сайті https://busfor.ua позивачем встановлено, що на регулярній основі відповідачем 2 здійснюється реалізація квитків на проїзд за міжміським міжобласним маршрутом «Харків-Маріуполь» о 22 год. 00 хв. з місцем відправлення у м. Харкові - зупинка «МакДональдз» м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 57 та «Харків-Маріуполь» о 22 год. 15 хв. з місцем відправлення у м. Харкові - зупинка «Торговий центр Рост» (парковка), метро Холодна Гора; м. Харків, вул. Полтавський Шлях, буд. 140.

Ознайомившись з переліком затверджених маршрутів загального користування у міжобласному сполученні (https://dsht.uov.ua/nk/storinka/perelik-mizhoblasnyh-avtobusnyh-marshrutiv-zagalnogo-korystuvannya), позивачу стало відомо, що дозвіл на пасажирські перевезення за міжміським міжобласним маршрутом загального користування «Харків- Маріуполь» відповідачу 1 не видавався, а відтак, пасажирські перевезення, які він здійснює є нелегальними та такими, що здійснюються всупереч чинному законодавству.

Також, як зазначає позивач, відповідач 1 в порушення ст. 32 ЗУ «Про автомобільний транспорт», оскільки в м. Харкові є декілька автостанцій, робить зупинки «МакДональдз» в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, буд. 57 та «Торговий центр Рост» (парковка), метро Холодна Гора; м. Харків, вул. Полтавський Шлях, буд. 140, хоча зобов`язаний здійснювати виключно з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху, а по-друге, це не є зупинкою для посадки та висадки пасажирів, що є вкрай небезпечним. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що здійснювані відповідачем 1 незаконні перевезення порушують законні інтереси позивача.

Позивач зазначає, що відповідач 2 здійснює агентську діяльність від імені та за рахунок автобусного перевізника відповідача 1, шляхом продажу квитків на здійснювані ним пасажирські перевезення, у т.ч. за нелегальним маршрутом пасажирських перевезень «Харків-Маріуполь» з часом відправлення з м. Харкова о 22 год. 00 хв. та 22 год. 15 хв., що регулюється окремою угодою між відповідачами. На перший погляд, положення договору публічної оферти та діяльність відповідача 2 з реалізації проїзних квитків є цілком законними та відповідність вимогам законодавства, однак не в даному випадку, коли відповідач-2 здійснює реалізацію квитків відповідача 1 за маршрутом пасажирських перевезень «Харків-Маріуполь» з часом відправлення з м. Харкова о 22 год. 00 хв. та 22 год. 15 хв.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає діяльність відповідача 2 з офіційної та публічної реалізації квитків на проїзд за незаконним маршрутом пасажирських перевезень сполученням «Харків-Маріуполь», що здійснюються відповідачем 1, є незаконною та такою, що не тільки сприяє порушенню вимог профільного законодавства та створює умови розвитку ринку нелегальних пасажирських перевезень, але й порушує права та інтереси позивача, як автостанції з надання пасажирам послуг, пов`язаних з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам - послуг, пов`язаних з обов`язковим відправленням та прибуттям автобусів з автостанцій згідно з розкладом руху.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Предметом спору в даній справі є вимога позивача до фізичної особи-підприємця Дзядика Дениса Вадимовича про зобов`язання припинити незаконні пасажирські перевезення на міжміському міжобласному маршруті загального користування «м.Харків-м.Маріуполь» та заборону Товариству з обмеженою відповідальністю «І-ТРЕВЕЛС» здійснювати продаж квитків на проїзд за незаконним міжміським міжобласним маршрутом загального користування «м.Харків-м.Маріуполь», перевезення за яким виконуються відповідачем-1 без отримання дозвільних документів.

Центральний апеляційний господарський суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Законом України «Про автомобільний транспорт» визначені засади організації та діяльності автомобільного транспорту та регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що відносини автомобільного перевізника, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором. Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів. Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху.

Пунктом 2 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 18.02.1997 №176 (далі Правила №176) також визначено, що вартість квитка - сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору, плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої).

Пунктом 116 Правил №176 визначено, що за надання обов`язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України «Про автомобільний транспорт», з осіб, які придбавають квитки, справляється автостанційний збір, що включається до вартості квитка.

Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції на підставі економічно обґрунтованого розрахунку.

Розмір автостанційного збору для пасажирів, що придбавають квитки у автомобільного перевізника, водія чи іншого суб`єкта господарювання, уповноваженого на це автомобільним перевізником, встановлюється за згодою автомобільного перевізника та власника автостанції, з території якої пасажир повинен здійснити відправлення.

З урахуванням того, що регулярні пасажирські перевезення на міжміських маршрутах в обов`язковому порядку мають здійснюватися з відповідної автостанції, - здійснення таких перевезень з порушення норм Закону України «Про автомобільний транспорт» перевізником, який не має відповідних документів на перевезення пасажирів конкретним маршрутом, поза межами автостанцій з інших місць в м. Харкові, призводить, як вважає позивач, до неотримання прибутку у вигляді автостанційного збору, який надходить йому від продажу квитків на автобусні рейси та у вигляді плати за послуги, які автостанція надає перевізнику за договором.

Однак, колегія суддів зазначає, що факт незаконної діяльності перевізника встановлюється не позивачем, а належним суб`єктом, уповноваженим на те законом.

За змістом ч. 7 ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» вбачається, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, поміж іншого, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі Положення №103) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Підпунктом 2 пункту 5 вказаного Положення №103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті;

Відповідно до пунктів 28, 29 пункту 5 Положення №103 Укртрансбезпека видає в установленому порядку обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень вимог нормативно-правових актів з питань безпеки на транспорті, крім морського та річкового транспорту, та здійснює контроль за виконанням таких приписів; у випадках, передбачених законом, складає протоколи про адміністративні правопорушення, розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення.

Пунктами 57, 58 Положення №103 передбачено, що Укртрансбезпека проводить перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється;

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 8 Положення №103).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення тощо, визначає Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, та згідно якого відповідними органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Згідно з п. 12 Порядку вказаними органами проводяться рейдові перевірки додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка.

Пунктом 15 Порядку в свою чергу передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, у тому числі, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху.

Виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму (пункт 20 Порядку).

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5 (п.27 Порядку). За наявності в діях фізичної особи - суб`єкта господарювання ознак адміністративного правопорушення притягнення правопорушника до відповідальності здійснюється в порядку, встановленому Кодексом України про адміністративні правопорушення. (п.30 Порядку).

Крім того, згідно п. 31 Порядку за результатами розгляду справи про порушення керівник органу державного контролю або його заступник за наявності підстав виносить припис щодо усунення порушень законодавства про автомобільний транспорт.

Виходячи з викладених приписів законодавства, Державна служба України з безпеки на транспорті, зокрема, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті та на Державну службу України з безпеки на транспорті покладений обов`язок по застосуванню адміністративно-господарських санкцій за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання у сфері перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи, Державна служба з безпеки на транспорті листом від 15.04.2021 № 2638/3.1/15-21 на лист позивача від 31.03.2021 № 07/118 щодо порушення перевізниками вимог автотранспортного законодавства повідомила, що відповідно до вимог Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567, з метою перевірки зазначених у листі Акціонерного товариства «Харківське підприємство автобусних станцій» фактів посадовими особами Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки здійснено заходи державного нагляду (контролю), під час яких виявлено порушення автомобільними перевізниками вимог ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», які зафіксовано в 4 актах проведення перевірки, за результатами розгляду яких автоперевізників буде притягнуто до відповідальності.

Таким чином, встановлення позивачем неправомірного здійснення відповідачем 1 пасажирських перевезень за маршрутом «Харків-Маріуполь» за відсутності дозвільних документів та відправлення транспортних засобів поза межами автостанції, апеляційним судом не приймається до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одними із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є припинення дії, яка порушує право.

Суд вважає, що заявлена у цій справі позовна вимога щодо зобов`язання припинення незаконних перевезень, здійснюваних відповідачем 1, є формою захисту прав та охоронюваних законом інтересів у суді, безумовне право на що позивач має за приписами ст. 55 Конституції України за умови доведення факту порушення його права означеними незаконними діями.

Так, на переконання позивача його вимога про припинення незаконних перевезень, здійснюваних відповідачем-1, захистить його законні інтереси та не уможливить дії відповідачів, які завдають (або можуть завдати) збитків господарській діяльності Акціонерного товариства «Харківське підприємство автобусних станцій» у вигляді упущеної вигоди, яка полягає в недоотриманні сум автостанційного збору.

Колегія суддів вважає, що позивач на підтвердження зменшення втрат автостанції обсягу автостанційного збору, яке витікає зі зменшення кількості пасажирів на аналогічному міжміському міжобласному маршруті «Харків-Маріуполь» перевізників, що діють на підставі дозволів та договору з автостанцією, повинен був надати докази на підтвердження вільних місць в автобусі саме на автобусному маршруті «Харків-Маріуполь», що здійснюються перевізниками, в яких наявні договори з автостанцією з моменту, коли позивачу стало відомо про здійснення реалізації квитків відповідачами на проїзд міжміським міжобласним маршрутом «Харків-Маріуполь» о 22 го. 00 хв., проте відповідних доказів суду не представлено.

Без встановлення пасажиропотоку як у позивача, так і у відповідача на міжміському міжобласному маршруті «Харків-Маріуполь», неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та порушенням законних інтересів позивача в отриманні автостанційного збору.

Апеляційним судом приймається до уваги, що посадка на міжміський міжобласний маршрут «Харків-Маріуполь» позивача та відповідача здійснювалась з різних пунктів; час відправлення, перебування на маршруті та висадки в пункті призначення у позивача та відповідача є різними; крім автобусних маршрутів пасажири мають можливість скористатися іншими видами транспорту, отже суду не доведено, що всі пасажири, які придбали квитки у відповідачів, у випадку якщо би відповідач 1 не здійснював перевезення, скористались би послугами саме Акціонерного товариства «Харківське підприємство автобусних станцій».

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.ст. 76, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не надано належних та достовірних доказів, які свідчать про порушення його прав чи законних інтересів фізичною особою-підприємцем Дзядиком Денисом Вадимовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «І-Тревелс».

Позивачем жодним чином не доведено того, що між такими діями відповідачів і можливим зменшенням доходів позивача існує безпосередній причинний зв`язок, а також те, що дії відповідачів були спрямовані на зменшення доходів позивача і в таких діях наявна вина відповідачів.

Отже, висновки місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Харківське підприємство автобусних станцій" відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Харківське підприємство автобусних станцій" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2021 у справі №904/3861/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2021 у справі №904/3861/21 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.11.2021 року

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна