РІШЕННЯ

Іменем України

23 листопада 2021 року м. Чернігівсправа № 927/1012/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом: Акціонерного товариства "Укртелеком",

бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, 01601

в особі Чернігівської філії Акціонерного товариства "Укртелеком"

проспект Перемоги, 76, м. Чернігів, 14000,

електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача: Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації

проспект Миру, 116-А, м. Чернігів, 14037

про стягнення 50679,64грн

без повідомлення (виклику) сторін

Акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Чернігівської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" подано позов до Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації про стягнення трьох відсотків річних у сумі 19697,22грн та втрат від інфляційних процесів у сумі 30982,42грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.11.2018 у справі №927/629/18.

Ухвалою суду від 01.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ст.165,166,251 ГПК України вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для надання відзиву на позовну заяв, відповіді на відзив, заперечень.

07.10.2021, у встановлений судом строк, від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву від 06.10.2021 №01/6387.

13.10.2021, у встановлений судом строк, від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив №04-11/267 від 12.10.2021.

23.10.2021, у встановлений судом строк, від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив №01/6746 від 21.10.2021.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

На адресу суду від учасників справи не надходило належно оформленого клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, з повідомленням сторін, відповідно до ст. 252 ГПК України.

Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.11.2018 у справі №927/629/18 позов задоволено повністю і стягнуто з Управління соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації, код 03196021, на користь Публічного акціонерного товариства „Укртелеком", код 21560766, 313146,52грн боргу та 4697,20грн судового збору.

12.12.2018 Господарським судом Чернігівської області видано наказ про примусове виконання рішення від 14.11.2018.

22.12.2018 стягувач направив наказ на виконання до Управління Державної казначейської служби України у Козелецькому районі Чернігівської області, про що свідчать копії супровідного листа №14-11/477 від 21.12.2018 та фіскального чеку від 22.12.2018, які містяться в матеріалах справи.

Управлінням частково сплачено кошти за вказаним рішенням, а саме, судовий збір у сумі 500,00грн, про що свідчить платіжне доручення №499 від 20.05.2020 та частково погашено основний борг у сумі 286360,21грн, про що свідчать платіжні доручення: №3 від 07.09.2020 на суму 76,20грн, №1907 від 09.12.2020 на суму 166284,01грн, №1909 від 09.12.2020 на суму 120000,00грн.

Заборгованість відповідача станом на день подання позову становить 26786,31грн.

Згідно з п. 1.1 Статуту Акціонерного товариства "Укртелеком" (нова редакція), затвердженого загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" відповідно до протоколу № 20 від 22.04.2021 Товариство перейменовано на Акціонерне товариство "Укртелеком". Відповідні відомості внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 24.06.2021 у справі № 927/629/18 здійснено заміну боржника у виконавчому документі, а саме Управління соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації його правонаступником - Управлінням соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області.

Листом №04-19/202 від 19.08.2021 стягувач направив до Управління Державної казначейської служби України у Чернігівському районі Чернігівської області на виконання наказ Господарського суду Чернігівської області по справі №927/629/18 від 14.11.2018. У листі стягувач також повідомив про зміну боржника його правонаступником, про зміну типу товариства "Укртелеком" з публічного акціонерного на приватне акціонерне.

Позивач зазначає, що судове рішення відповідачем повністю не виконане, що відповідно до ст.625 ЦК України стало підставою для нарахування трьох процентів річних за період з 01.01.2020 по 24.09.2021 у сумі 19697,22грн та інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по серпень 2021 року у сумі 30982,42грн та звернення з позовом до суду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, в обґрунтування заперечень посилається на те, що:

- компенсація вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговим категоріям громадян є виплатою, яка фінансувалась з державного бюджету, проте відповідні кошти не надходили від їх розпорядника, а тому виконання рішення в цій частині мало місце з поважних причин, які не залежали від волевиявлення відповідача;

- позивач помилково посилається на статтю 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, оскільки дані правовідносини виникають з приводу виконання судових рішень і регулюються Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

- виконання рішення суду щодо стягнення коштів з місцевого бюджету здійснюється виключно органами Казначейства в порядку черговості надходження таких документів.

Позивач у відповіді на відзив заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає, що: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; відповідачем підтверджений факт невиконання рішення суду; посилання відповідача на те, що рішення суду знаходиться на виконанні в органах казначейської служби не забороняє відповідачу виконати рішення суду в добровільному порядку. Відсутність коштів на виконання рішення Господарського суду Чернігівської області по справі № 927/629/18 від 14.11.2018 та знаходження його на виконанні не є підставами для звільнення від відповідальності, встановленою ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що за детальною інформацією щодо виконання або причин невиконання наказу Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/629/18 позивачу необхідно звертатись до Управління державної казначейської служби України у Чернігівському районі Чернігівської області, оскільки це питання перебуває в межах їх компетенції. Також вважає, що управління жодним чином не може вплинути на порядок та строки виконання рішення суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а в випадках установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.11.2018 у справі №927/629/18 встановлено факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо оплати витрат, понесених внаслідок надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення та наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у сумі 313146,52грн та 4697,20грн судового збору.

Вказаним рішенням суду встановлено, що зобов`язання відповідача з компенсації вартості наданих позивачем телекомунікаційних послуг споживачам, які мають право на пільги, виникає безпосередньо із нормативно-правових актів.

Предметом даного позову є стягнення з Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації трьох процентів річних за період з 01.01.2020 по 24.09.2021 у сумі 19697,22грн та інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по серпень 2021 року у сумі 30982,42грн у зв`язку простроченням останнім виконання грошових зобов`язань з оплати заборгованості, встановленої рішеннями Господарського суду Чернігівської області від 14.11.2018 у справі №927/629/18.

Приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

У вказаному висновку суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У вказаному висновку суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У вказаному висновку Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У вказаному висновку Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16.

Отже, доводи відповідача про те, що положення ст. 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню, оскільки передбачають відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, а не за невиконання рішення суду є необґрунтованими та відхиляються судом.

Відповідачем не надано жодного належного чи допустимого доказу, який би свідчив про сплату останнім заборгованості за рішенням суду від 14.11.2018 у справі №927/629/18 у повному обсязі, а отже у позивача виникло право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з наданого розрахунку, позивач нарахував та заявив до стягнення 19697,22грн - 3% річних за період з 01.01.2020 по 24.09.2021, нарахованих на суму 317843,72грн, яка складається з 313146,52грн основного боргу та 4697,20грн судового збору, та 30982,42грн інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по серпень 2021 року, нарахованих на цю ж суму.

Здійснивши перевірку заявлених позивачем до стягнення сум, з урахуванням визначеного позивачем періоду, суд дійшов висновку про неправильне їх нарахування, оскільки при здійсненні розрахунку позивачем до складу основної суми заборгованості, яка стягнута рішенням суду від 14.11.2018, також включено судовий збір, що суперечить вимогам чинного законодавства України, адже судовий збір не є основним боргом, на який відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні втрати.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/1972/18 та від 15.11.2019 у справі №905/1753/18.

Таким чином, 3% річних та інфляційні втрати повинні нараховуватись на суму основної заборгованості у розмірі 313146,52грн, з урахуванням часткових оплат.

За перерахунком суду розмір 3% річних становить 9441,79грн, а розмір інфляційних втрат - 32646,07грн, відтак, не виходячи за межі заявлених вимог, позовні вимоги у частині стягнення 3% та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у зазначених судом розмірах.

Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача про те, що невиконання рішення мало місце з поважних причин та не залежало від нього, оскільки відсутність бюджетних асигнувань на зазначені видатки, як і те, що виконання рішення суду щодо стягнення коштів місцевого бюджету покладено виключно на органи Казначейства в порядку черговості, не є виконанням рішення суду та сплатою спірних коштів позивачу, тобто не припиняє грошового зобов`язання останнього.

Бездіяльність відповідача, як уповноваженого органу на виплату за рахунок бюджету компенсації вартості фактично наданих соціальних послуг, не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 23.03.2018 у справі №904/6252/17, від 02.03.2018 у справі №904/4671/17.

Відповідно до частин 1 та 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що станом на день подання позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконав.

Заперечення відповідача не спростовують висновків суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі 40424,21грн, з якої 9441,79грн 3% річних та 30982,42грн інфляційних втрат. В частині стягнення 10255,43грн 3% річних слід відмовити.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 1810,65грн.

Керуючись ст. 129, 232-233, 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації (, проспект Миру, буд. 116-А, м. Чернігів, 14037) на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" (, бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, 01601, р/р НОМЕР_1 в АТ "Альфа-Банк" м. Київ) 9441,79грн - 3% річних, 30982,42грн інфляційних втрат та 1810,65грн витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

В решті позову, в частині стягнення з Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації (, проспект Миру, буд. 116-А, м. Чернігів, 14037) на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" (, бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, 01601) 10255,43грн 3% річних відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Моцьор