ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2021 р. Справа№ 911/534/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 04.11.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 (повний текст рішення складено 22.06.2021)

у справі №911/534/21 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Термо-Град»

про стягнення 617 760,00 грн.

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд» (далі - ТОВ «Мал-Агро-Трейд», позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Термо-Град» (далі - ТОВ «Термо-Град», відповідач) про стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 617 760,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.02.2021 матеріали вказаного позову були направлені за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) учасників спору, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 11.02.2021 ТОВ «Мал-Агро-Трейд» (позивач) платіжним дорученням №2008 помилково перерахувало відповідачу грошові кошти у сумі 617 760,00 грн., у зв`язку з чим просив останнього їх повернути. Проте, вказану вимогу відповідач не виконав. Посилаючись на ст. 1212, 1213 ЦК України, позивач просить стягнути з ТОВ «Термо-Град» безпідставно отримані кошти у сумі 617 760,00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач у своєму відзиві вказав про безпідставність позовних вимог, оскільки між сторонами існували договірні відносини, що виникли на підставі виставленого відповідачем рахунку №ТГ389 від 08.02.2021 на поставку товару (плити мінераловатні) на суму 617 760,00 грн., який позивач оплатив, проте, з невідомих причин товар не отримав. Вважав, що кошти, сплачені позивачем, не є помилково перерахованими, а тому підстав для їх повернення немає.

Рішенням Господарського суду Києва від 10.06.2021 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Термо-Град» про стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 617 760,00 грн.

Місцевим судом при прийнятті оскаржуваного рішення зазначено, що встановлені у справі обставини свідчать про те, що між сторонами були наявні господарські відносини з поставки товару, що регулюються нормами зобов`язального права, зокрема, положеннями глави 30 «Поставка» ГК України, а також глави 54 «Купівля-продаж» ЦК України, відтак, відповідач набув грошові кошти, стягнення яких є предметом спору, за наявності достатніх правових підстав (договору).

Виходячи з наведеного, враховуючи наявність зобов`язальних відносин між сторонами, місцевий суд вважає, що договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до цих відносин положень ст. 1212 ЦК України, яка передбачає позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №911/534/21 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Мал-Агро-Трейд» до ТОВ «Термо-Град» про стягнення безпідставно одержаних, за твердженням апелянта, коштів у розмірі 617 760,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права.

Так, за твердженням апелянта, місцевий суд не дослідив та не надав оцінки тому, що між сторонами не відбувались жодні контакти/перемовини до моменту пред`явлення позову. Також скаржник стверджує, що відсутні будь-які докази досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов господарського договору (договору поставки), тому такий правочин є неукладений (таким, що не відбувся). Тобто, за твердженням скаржника, залишились недоведеними обставини щодо виникнення між сторонами договірних відносин, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Також скаржник стверджує, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні дійшов хибного висновку про те, що виставлений відповідачем рахунок є належним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. При цьому, посилається на правові висновки Верховного Суду, які викладенні у постановах 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2018 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18, від 29.04.2020 у справі №915/641/19.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №911/534/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №911/534/21, розгляд справи призначено на 09.09.2021.

16.08.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про те, що такі сукупні дії, як: надання відповідачем позивачу рахунку на оплату, який був сплачений шляхом перерахування позивачем відповідачу коштів згідно платіжного доручення №2008 від 11.02.2021; складення та реєстрація відповідачем у Єдиному реєстрі податкових накладних накладної, яка свідчить про наявність та рух готової продукції та рух коштів, отриманих відповідачем; інформування позивача про те, що замовлений товар знаходиться на складі відповідача та готовий до відвантаження, вказують, що між сторонами виникли та існують правовідносини поставки, до яких згідно з ч.2 ст.712 ЦК України, підлягають застосуванню загальні положення про купівлю-продаж, врегульовані параграфом 1 глави 54 ЦК України.

06.09.2021 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові заперечення на відзив, в яких заявлено клопотання про продовження строку на їх подання.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, керуючись ст. 116, 119 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила задовольнити клопотання ТОВ «Мал-Агро-Трейд» з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених у ст.2 Господарського процесуального кодексу України та прийняти до розгляду подані позивачем письмові заперечення на відзив.

Так, у поданих письмових запереченнях позивач вказує, що відповідачем у відзиві, крім припущень, не надано жодного підтвердження факту узгодження сторонами істотних умов договору поставки, а також документа, що підтверджував би здійснення відповідачем закупівлі будь-яких товарів саме у зв`язку з отриманням від нього коштів на виконання нібито укладеного між ними договору поставки.

Крім того, позивач зазначає, що від відповідача не отримував товар та сторони не домовлялися про здійснення попередньої оплати, а сплачені ним кошти на користь відповідача є помилковим платежем. До того ж, позивач вказує, що у виставленому відповідачем рахунку-фактурі №389 від 08.02.2021 значиться покупцем інша юридична особа - ТОВ «Інженерно-будівельна компанія «Енергоефективність» (додає цей рахунок до письмових заперечень на відзив).

Судове засідання 09.09.2021 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, відтак після виходу судді з відпустки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 розгляд справи №911/534/21 призначено на 21.10.2021.

18.09.2021 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що: позивачем подано письмові заперечення поза межами строку; позивач є недобросовісним учасником господарських відносин; товар, оплачений позивачем більше 7 місяців перебуває на складі і досі не забраний.

21.10.2021 до початку розгляду справи від ТОВ «Мал-Агро-Трейд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 21.10.2021 представники сторін не з`явилися.

Враховуючи наведене та з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору, колегія суддів задовольнила клопотання позивача, розгляд справи №911/534/21 відкладено на 04.11.2021.

У судове засідання 04.11.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої ст.14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ст.ст. 509 та 526 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами першою та другою статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч.1 ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане також кореспондується з приписами статті 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом, відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частинами першою та другою статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За приписами частин першої та другої статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, законом передбачено можливість укладення договорів у спрощеному порядку, зокрема, через ділову переписку - шляхом обміну документами та у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання).

При цьому, договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Відповідно до статті 79 ГГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 04.02.2021 у справі №910/11534/18.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Крім того, розглядаючи справу необхідно з`ясовувати істотні обставини із застосуванням передбачених ст.86 ГПК України критеріїв дослідження доказів щодо оцінки кожного такого доказу окремо і їх сукупності в цілому, а також із дотриманням стандарту «вірогідності доказів».

Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2021 позивачем на рахунок відповідача було здійснено оплату у розмірі 617 760,00 грн. за товар згідно виставленого останнім рахунку №ТГ 389 від 08.02.2021, що підтверджується платіжним дорученням №2008 від 11.02.2021, в якому вказано призначення платежу: «сплата за матеріали згідно рахунку №ТГ 389 від 08.02.2021, у т.ч. ПДВ 20% = 102 960,00 грн.».

Із наявної у матеріалах справи переписки між представником ТОВ «Термо-Град» та представником ТОВ «Мал-Агро-Трейд» Бурдегою Р.В. за допомогою месенджера «Telegram» (у якій міститься копія паспорта Бурдеги Р. В.), вбачається, що на прохання представника позивача відповідач надав інформацію про умови отримання замовленого ним товару, зокрема, щодо переліку документів, необхідних для його одержання, характеристик транспортного засобу для належної доставки товару, а у подальшому, у зв`язку з погодженням умов поставки, - направило цьому ж представнику позивача (Бурдезі Р. В.) рахунок №ТГ 389 від 08.02.2021 на суму 617 760,00 грн.

Також в матеріалах справи містяться листи ТОВ «Термо-Град» від 05.04.2021 та 19.04.2021, в яких відповідач просив ТОВ «Мал-Агро-Трейд» направити свого представника для отримання замовленого та оплаченого товару, що знаходиться на зберіганні у відповідача. Проте, вказані листи позивач залишив без відповіді та виконання.

Крім того, як свідчать матеріали справи, на виконання податкового законодавства відповідачем була сформована податкова накладна від 11.02.2021, в якій інформація щодо найменування товару та суми співпадає з рахунком №ТГ 389 від 08.02.2021. До того ж, матеріали справи містять, копію квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних № від 26.02.2021.

Враховуючи встановлене вище та оцінивши наявні в матеріалах докази окремо і їх сукупність в цілому, а також вчинення дій сторонами в розрізі спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що надані відповідачем докази та вказані ним обставини на підтвердження існування між сторонами договірних відносин, є більш вірогідними, ніж докази та посилання позивача на певні обставини, а також дають підстави для висновку про те, що між сторонами виникли та існують правовідносини поставки до яких, згідно з ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України, підлягають застосуванню загальні положення про купівлю-продаж урегульовані параграфом 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Так за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України обумовлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі - продажу (ч.1 ст.693 ЦК України).

Як вказують приписи статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Нормою статті 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України).

У відповідності до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як сутності права вцілому. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу полягає в наданні суду більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Матеріали справи не містять доказів в підтвердження відмови відповідача у передачі позивачу товару, який знаходиться на складі відповідача у місті Києві, як і не містять доказів відмови позивача від договору поставки чи повідомлення відповідача про відсутність потреби у поставці товару.

Таким чином, при наданні правової кваліфікації спірним відносинам сторін, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки між сторонами у справі, мають місце правовідносини поставки, а кошти в сумі 617 760,00 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача отримано останнім у якості оплати за товар, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому вони не можуть бути витребувані відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України, позаяк договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень вказаної правової норми.

Вказане узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17 та постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №915/411/19, від 04.03.2021 у справі №910/15621/19.

Крім того, колегія суддів враховує те, що позивачем пред`явлено позов до суду 19.02.2021, в той час, як вимога про повернення коштів направлена відповідачу 18.02.2021, що не узгоджується з нормами статей 15, 530 Цивільного кодексу України, адже до суду звертаються за захистом порушеного права, а на момент звернення такого факту не доведено.

Відтак, враховуючи в даному випадку сукупність встановлених вище фактів та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Додану скаржником копію рахунку №ТГ 389 від 08.02.2021 (до заперечень на відзив), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Посилання скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, на правові висновки Верховного Суду, які викладенні у постановах 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2018 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18, від 29.04.2020 у справі №915/641/19 колегією суддів відхиляються, оскільки не спростовують встановлених вище обставин та не впливають на вказані вище висновки суду.

Крім того, зазначені висновки зроблені судами з урахуванням інших предмета і підстав заявленого позову, суб`єктного складу сторін, фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого суду, про відмову у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у сумі 617 760,00 грн.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №911/534/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №911/534/21 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Мал-Агро-Трейд».

4. Матеріали справи №911/534/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 22.11.2021 після виходу судді з лікарняного.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік