УХВАЛА

09 листопада 2021 року

м. Київ

Справа № 920/710/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

представники сторін в судове засідання не з`явились,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 (суддя Котельницька В. Л.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 (судді: Поляк О. І. - головуючий, Руденко М. А., Кропивна Л. В.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

про стягнення 16 786 386,67 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - Товариство) заборгованості на загальну суму 16 786 386,67 грн, з яких: 7 383 593,39 грн пені, 1 882 502,99 грн 3% річних, 7 520 290,29 грн інфляційних втрат, нарахованих на загальні суми заборгованості помісячно за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.12.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020, позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 724 726,94 грн пені, 234 077,17 грн 3% річних, 800 661,70 грн інфляційних втрат; у задоволенні позову в іншій частині відмовлено; у задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.08.2020 рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства на користь Компанії пені у сумі 6 658 866,45 грн, 3% річних у сумі 1 648 425,82 грн, інфляційних втрат у сумі 6 719 629,21 грн та в частині розподілу судових витрат; справу в цих частинах передано на новий розгляд до Господарського суду Сумської області; у решті зазначені рішення та постанову залишено без змін.

03.11.2020 позивач подав заяву від 29.10.2020 № 39/5-2911-20 про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою останній просив стягнути з відповідача 5 689 138,32 грн пені, 1 600 142,21 грн 3% річних, 6 195 738,86 грн інфляційних втрат, нарахованих ним на суми заборгованості помісячно за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року, за виключенням сум, оплати яких проводилися в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20.

11.11.2020 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому він, зазначаючи про обґрунтованість виконаного позивачем розрахунку, у тому числі й заявленої суми пені, клопотав про зменшення належної до стягнення суми на 50 %, тобто до 2 844 569,16 грн.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.01.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021, позов задоволено частково: стягнуто з Товариства на користь Компанії 2 844 569,16 грн пені, 1 600 142,21 грн 3% річних, 6 195 738,86 грн інфляційних втрат; у задоволені позовних вимог в частині стягнення 2 844 569,16 грн пені відмовлено, оскільки місцевий господарський суд, виходячи з положень статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) і статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшов висновку про наявність обставин, за яких можливе зменшення її розміру на 50%.

Мотивуючи ухвалене рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що наведені норми, закріплюючи право суду на зменшення розміру заявленої до стягнення пені, не містять вичерпного переліку виняткових випадків, за наявності яких таке право може бути реалізоване, а тому суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру пені. При цьому судом першої інстанції взято до уваги скрутний матеріальний стан підприємства відповідача, зокрема, наявність заборгованості з заробітної плати за період з грудня 2017 року по 31 жовтня 2020 року в сумі 366,9 млн грн (з податками і зборами), дебіторської заборгованості станом на 31.10.2020 у сумі 107 221 331,10 грн, а також заборгованості з державного бюджету з різниці між фактичними витратами та тарифами на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води за період з 01.01.2014 по 31.10.2020 у сумі 133 722,52 тис. грн. Крім цього, судом першої інстанції враховано й те, що газ, поставлений за спірним договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; відповідачем у повному обсязі сплачено основний борг; позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору; стягнуті судом суми 3% річних та інфляційних втрат компенсують матеріальні втрати позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 50% забезпечить дотримання оптимального балансу інтересів сторін у спорі та запобігання настання негативних наслідків як для відповідача, так і для позивача.

У касаційній скарзі Компанія просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 2 844 569,16 грн пені, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтовування наявності підстави для касаційного оскарження згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій прийняли оскаржувані рішення без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 щодо застосування положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Ухвалою Верховного Суду від 04.10.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 у справі №920/710/19 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 09.11.2020.

Суди встановили такі фактичні обставини

20.09.2016 між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було укладено договір постачання природного газу № 5140/1617-ТЕ-29, за умовами якого:

- постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач, у свою чергу, зобов`язався оплатити його на умовах цього договору (пункт 1.1);

- природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункт 1.2);

- оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінюють строків та умов розрахунків за цим договором (пункт 6.1).

- у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 (пункт 8.2);

- з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором (пункт 8.3);

- строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років (пункт 10.3).

Згідно з додатковою угодою від 31.03.2017 № 2 до договору замінено у пункт 8.2. договору цифри і слова "21% річних" на "16,4 % річних". Додаткова угода діє з 01.04.2017.

Відповідно до актів приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 року - квітень 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю 150 923 419,75 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, поставлений позивачем природний газ у період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року, загальною вартістю 150 923 419,75 грн, оплачений відповідачем у повному обсязі, однак, з порушенням строків, визначених пунктом 6.1 договору.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що частково розрахунки між сторонами були проведені в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20.

Так, на підставі зазначеної постанови Кабінету Міністрів України між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Сумській області, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації, відповідачем та позивачем були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України та проведені відповідні оплати на загальну суму 50 814 731 грн, а саме: спільне протокольне рішення від 16.11.2016 № 2790 про організацію взаєморозрахунків на суму 9 737 719,00 грн, виконане 21.11.2016; спільне протокольне рішення від 18.01.2017 № 268 про організацію взаєморозрахунків на суму 19 148 346 грн, виконане 26.01.2017; спільне протокольне рішення від 17.03.2017 № 1761 про організацію взаєморозрахунків на суму 21 928 666,00 грн, виконане 10.08.2017.

Крім цього, частина вартості поставленого природного газу у сумі 51 248 272,22 грн була оплачена відповідачем за рахунок коштів державного бюджету, що надійшли відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету", а саме: згідно з платіжним дорученням від 28.02.2018 № 31020 у сумі 24 065 444,80 грн, згідно з платіжним дорученням від 26.04.2018 № 33213 у сумі 10 768 081,64 грн, згідно з платіжним дорученням від 31.01.2018 № 5 у сумі 3 378 450,38 грн та згідно з платіжним дорученням від 31.01.2018 № 4 у сумі 13 036 295,43 грн.

Решту вартості поставленого природного газу у сумі 48 860 416,53 грн було оплачено коштами відповідача.

Спір виник щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором в частині своєчасної та повної оплати за отриманий природний газ, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та втрат від інфляції.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Згідно із частиною 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 у справі №920/710/19 необхідно закрити з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норм права (статті 233 ГК України і частини 3 статті 551 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, оскільки підстави позовів у зазначеній справі та справі, що розглядається (№ 920/710/19), і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи № 920/710/19, під час розгляду якої суди надали оцінку обставинам неналежного виконання Товариством зобов`язань за договором, який за своєю правовою природою є правочином постачання природного газу відповідачу виключно для виробництва ним теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, у справі № 908/1453/14 суди виходили з недоведеності виняткових обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру стягуваної пені з комунального підприємства у зобов`язаннях за договором постачання електричної енергії, оскільки фінансовий стан позивача (Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго") є не менш скрутним, ніж у відповідача, зважаючи, зокрема, на наявність заборгованості позивача з виплати заробітної плати та великий податковий борг, тому задля досягнення оптимального балансу інтересів обох сторін суд у вказаному випадку не може надати перевагу відповідачу.

Натомість викладені у оскаржуваних судових рішеннях у справі № 920/710/19 висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для зменшення розміру стягуваної пені на 50 % ґрунтуються на врахуванні таких фактичних обставин, які в їх сукупності мають винятковий характер для зменшення розміру штрафних санкцій:

1) відповідач здійснив оплату заявленої до стягнення суми основного боргу у повному обсязі;

2) відповідно до пункту 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню;

3) скрутний матеріальний стан відповідача, зокрема, наявність заборгованості з заробітної плати за період з грудня 2017 року по 31 жовтня 2020 року в сумі 366,9 млн грн (з податками і зборами), дебіторської заборгованості станом на 31.10.2020 у сумі 107 221 331,10 грн, а також заборгованості з державного бюджету з різниці між фактичними витратами та тарифами на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води за період з 01.01.2014 по 31.10.2020 у сумі 133 722,52 тис. грн;

4) незначний строк прострочення оплати природного газу;

5) відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань, однак за умовами укладеного між сторонами договору відповідач не є кінцевим споживачем природного газу, оскільки такий газ використовується ним виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню,

6) позивач ненадав доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану чи завдання йому збитків саме у результаті порушення відповідачем строків оплати вартості природного газу.

Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 920/710/19 касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14 та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 920/710/19.

З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 у справі № 920/710/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 у справі № 920/710/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т.Б. Дроботова

Н. О. Багай