РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.11.2021Справа № 910/13670/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ГМВ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські

ласощі"

про стягнення 95.230,83 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

20.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ГМВ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" про стягнення 95.230,83 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що на підставі укладеного між сторонами договору поставки № 0802/01 від 08.02.2021 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 88.488,00 грн, що підтверджується видаткової накладною № 68 від 15.02.2021. Умовами п. 2.5 договору встановлено, що відповідач здійснює оплату на умовах відстрочки платежу на 30 календарних днів з моменту поставки. Враховуючи викладене та те, що відповідачем не було сплачено кошти за поставлений товар, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 95.230,83 грн, з яких 88.488,00 грн основного боргу, 4.114,08 грн пені, 1.777,81 грн інфляційних втрат та 850,94 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13670/21 від 30.08.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

10.09.2021 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2021 відкрито провадження у справі № 910/13670/21 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Даною ухвалою суду зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 16.09.2021 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 574 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 9-11, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач ухвалу суду від 16.09.2021, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 07.10.2021, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 574, а отже відповідач мав подати відзив на позов у строк до 22.10.2021 включно.

27.10.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позов (поданий до відправлення до поштового відділення зв`язку 22.10.2021), відповідно до якого останній підтверджує та визнає, що під час виконання умов договору № 0802/21 від 08.02.2021 у ТОВ "Торговий дім "Житомирські ласощі" виникла заборгованість перед ТОВ з іноземними інвестиціями "ГМВ" у розмірі 88.488,00 грн. Несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором зумовлене тим, що господарська діяльність відповідача є сезонною, яка пов`язана з реалізацією та попитом на продукцію. Крім того, відповідач відзначає, що у зв`язку з і складною епідеміологічною ситуацією у країні, останній був вимушений зменшити обсяги виробництва. У зв`язку з тим, що відповідач визнає заборгованість перед позивачем у розмірі 88.848,00 та не навмисно ухиляється від сплати вказаної заборгованості, відповідачем заявлено клопотання про надання ТОВ "Торговий дім "Житомирські ласощі" розстрочку виконання рішення суду на 2 місяці рівними частинами. Також у поданому до суду відзиві, відповідач заперечує проти розміру витрат позивача на правову допомогу в сумі 9.000,00 грн, оскільки спір у даній справі не є складним з правової точки зору та не містить необхідності дослідження адвокатом нових питань та просить відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідачем було подано відзив на позов до поштового відділення зв`язку 22.10.2021, а отже у встановлений судом процесуальний строк.

08.11.2021 на електрону пошту суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ГМВ" - адвоката Беженського А.В.., надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13670/21 від 12.11.2021 відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ГМВ" на відзив повернуто без розгляду.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ГМВ" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 0802/21 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується в порядку та строки, встановлені цим договором, передати у власність покупцю продукцію - поліетиленові пакети (надалі - товар), в певній кількості, відповідної якості і за ціною вказаною у специфікації, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених у цьому договорі.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору не сплатив вартість поставленого товару у повному обсязі, у зв`язку з чим позивачем за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з п. 7.1 договору він набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2021 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1.2 договору кількість і асортимент товару, що поставляється вказується у видатковій (товарній) накладній, складній на підставі замовлення покупця, яка є невід`ємною частиною цього договору. Накладні оформляються на кожну партію товару.

Згідно з п. 3.1 договору постачання кожної партії товару здійснюється на підставі замовлення покупця.

Згідно із п. 3.2. договору постачальник зобов`язується поставити товар протягом 14 календарних днів з моменту замовлення.

Відповідно до п. 4.6 зобов`язання по поставці вважаються виконані з моменту передачі партії товару покупцю, що засвідчується видатковою (товарною) накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін і необхідними товаросупровідними документами, визначеними у цьому договорі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар загальною вартістю 88.488,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 68 від 15.02.2021 та товарно-транспортною накладною № Р68 від 15.02.20211, що підписані та скріплені печатками обох сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 2.1 договору покупець оплачує товар поставлений постачальником за ціною вказаною в специфікації, рахунках-фактурах та/або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.5 договору визначено, що покупець здійснює оплату на умовах відстрочки платежу на 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника в грошовій одиниці України - гривні.

Згідно зі ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З огляду на викладене відповідач мав здійснити оплату поставленого товару у строк до 17.03.2021 включно.

Відповідно до п. 3.8 договору сторони щоквартально проводять звірку з проведених поставок товару та оплати за товар, для чого постачальник готує проект акту звірки розрахунків і направляє його покупцю в строк не пізніше п`ятнадцятого числа місяця наступного за звітним кварталом, по якому проводиться звіряння розрахунків.

З акту звірки взаєморозрахунків, підписаного та скріпленого печатками обох сторін, вбачається, що станом на 31.03.2021 у відповідача перед позивачем існувала заборгованість за договором в розмірі 88.488,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем не виконано зобов`язання по сплаті поставленого товару, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка визнана відповідачем, та становить 88.488,00 грн.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості поставленого товару в розмірі 88.488,00 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 88.488,00 обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк оплату за отриманий товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 5.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України. Винна сторона в повному обсязі відшкодовує прямі реальні збитки, заподіяні іншій стороні неналежним виконанням зобов`язань, а також сплачує штрафні санкції, передбачені розділом 5 цього договору.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті поставленого товару відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої за розрахунками суду становить 4.114,09 грн (на суму боргу 88.488,00 грн за період з 18.03.2021 по 12.07.2021). Однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром пені - 4.114,08 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 4.114,08 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті поставленого товару, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 1.777,81 грн інфляційних втрат (нарахованих на суму боргу 88.488,00 грн за період з 18.03.2021 по 01.07.2021) та 850,94 грн - 3% річних (на суму боргу 88.488,00 грн за період з 18.03.2021 по 12.07.2021).

За розрахунками суду розмір інфляційних втрат становить 1.955,58 грн (на суму боргу 88.488,00 грн за період з 18.03.2021 по 01.07.2021). Однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром інфляційних втрат - 1.777,81 грн.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1.777,81 грн інфляційних втрат та 850,94 грн - 3% річних.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем позовні вимоги позивача визнано у повному обсязі.

З урахуванням викладеного та зважаючи на те, що відповідач визнає існуючу перед позивачем заборгованість, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ГВМ" підлягають задоволенню повністю.

Суд розглянувши клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення на 2 (два) місяці рівними частинами, відмовляє в його задоволенні з огляду на наступне

Згідно з ч. 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частинами 3-4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, розстрочення виконання судового рішення може бути лише у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим.

В обґрунтування клопотання про розстрочку виконання рішення відповідач посилається на те, що несвоєчасне виконання відповідачем свої зобов`язань за договором зумовлене тим, що господарська діяльність відповідача є сезонною, яка пов`язана з реалізацією та попитом на продукцію. Крім того, у зв`язку зі складною епідеміологічною ситуацією у країні, яка виникла у зв`язку з пандемією коронавірусу COVID-19, відповідач був вимушений зменшити обсяги виробництва, що суттєво вплинуло на можливість вчасного виконання умов договору. Оскільки у відповідач зобов`язаний забезпечувати здійснення ним господарської діяльності, виплати заробітної плати, сплати податків, зборів, тощо, у останнього відсутня можливість відразу погасити усю суму заборгованості, а отже розстрочка виконання рішення призведе до реального виконання рішення суду.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, розстрочення виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком, а обґрунтування пов`язаних з цим обставин та подання доказів, які свідчать про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, покладається на зацікавлену особу.

Можливість розстрочення або відстрочення виконання рішення суду залежить виключно від винятковості обставин, які виникли у процесі виконання рішення суду.

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

Відповідач при порушенні клопотання про розстрочення виконання даного рішення суду не надав жодних належних доказів в підтвердження таких обставин, а тому заявлене останнім клопотання задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 9-11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ГМВ" (61070, м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, ) 88.488 (вісімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн 00 коп. основного боргу, 4.114 (чотири тисячі сто чотирнадцять) грн 08 коп. пені, 1.777 (одна тисяча сімсот сімдесят сім) грн 81 коп. інфляційних втрат, 850 (вісімсот п`ятдесят) грн 94 коп. - 3% річних, 2.270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова