РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2021Справа № 910/13997/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до відкритого акціонерного товариства "Свемон-Київ" про стягнення 184 445,58 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2021 року приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - Компанія) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відкритого акціонерного товариства "Свемон-Київ" (далі - Товариство) заборгованості в розмірі 184 445,58 грн, з яких: 142 427,91 грн - основний борг, 10 420,33 грн - інфляційні втрати, 1 984,22 грн - три проценти річних, 1 127,54 грн - пеня, 28 485,58 грн - штраф, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором на послуги водопостачання та водовідведення від 28 березня 1997 року № 04306/5-13.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31 серпня 2021 року відкрито провадження у справі № 910/13997/21, відмовлено в задоволенні клопотання приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) представників сторін та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

9 вересня 2021 року до суду надійшло клопотання відповідача від 9 вересня 2020 року № 2/юр, в якому останній просив суд здійснювати розгляд справи № 910/13997/21 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 15 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання Товариства від 9 вересня 2021 року.

13 вересня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Товариство заперечувало проти нарахування штрафних санкцій, а також зазначало про часткову оплату заборгованості за договором до дати звернення Компанії до суду з даним позовом.

24 вересня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

27 вересня 2021 року від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів часткової оплати заборгованості за вказаним договором.

23 жовтня 2021 року від Товариства надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів часткової оплати заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 березня 1997 року між державним комунальним об`єднанням "Київводоканал", правонаступником якого є Компанія, та Товариством було укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення від 28 березня 1997 року № 04306/5-13.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками позивача та відповідача, а також скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

За змістом пункту 1.1. договору постачальник зобов`язався забезпечити абоненту постачання питної води та примати від нього каналізаційні стоки, а Товариство - сплачувати за вказані послуги на умовах, визначених цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затвердженими наказом голови Держжитлокомунгоспу України від 1 липня 1997 року № 65 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 3.1. договору кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих Компанією.

Кількість стічних вод, що надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, відповідно до показників водолічильника (пункт 3.4. даного договору).

Відповідно до пункту 3.6. цієї угоди абонент розраховується за користування водою і послугами каналізації в порядку інкасо платіжних вимог, які оплачуються без акцепту платника, шляхом зняття з його розрахункового рахунку сум, зазначених у платіжній вимозі.

Абонент зобов`язаний письмово повідомити постачальника, якщо він повністю або частково відмовляється оплатити платіжну вимогу, а також додати обґрунтовуючі таку відмову документи в триденний строк (пункт 3.8. договору).

Згідно з пунктом 5.1 договору останній набув чинності з моменту його підписання сторонами та укладений з 28 березня 1997 року по 28 березня 1998 року. Договір вважається переукладеним на новий строк, якщо за 1 місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії.

Листом від 26 серпня 2020 року № 6433/8/8/02-20 Компанія повідомила відповідача про те, що строк дії договору припиняється та не буде подовжений (пролонгований) на новий строк.

Таким чином, договір на послуги водопостачання та водовідведення від 28 березня 1997 року № 04306/5-13 вважається припиненим з 28 березня 2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, позивач у період з 1 червня 2020 року по 31 травня 2021 року надав Товариству послуги з водопостачання та приймання стічних вод на загальну суму 142 427,91 грн.

Доказів наявності в Товариства будь-яких зауважень (незгоди) щодо кількості та вартості наданих послуг матеріали справи не містять.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами частини 2 цієї статті визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Судом встановлено, що у спірний період правовідносини між сторонами також регулювалися Законом України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" (далі - Закон).

Статтею 1 Закону встановлено, що централізоване питне водопостачання - це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води. Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об`єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов`язаних єдиним технологічним процесом.

Згідно зі статтею 22 Закону споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з даним позовом, Компанія вказувала, що відповідач вартість отриманих послуг за період з 1 червня 2020 року по 31 травня 2021 року в загальному розмірі 142 427,91 грн не сплатив.

У той же час до відзиву на позовну заяву Товариство додало копії квитанцій: від 8 червня 2021 року на суму 7 920,20 грн (призначення платежу: оплата за послуги за договором від 28 березня 1997 року № 04306/5-13), від 19 липня 2021 року на суму 13 308,80 грн (призначення платежу: центральне водопостачання, центральне водовідведення з червень 2021 року, рахунок № ), а також квитанцію від 25 серпня 2021 року на суму 10 000,00 грн (призначення платежу: погашення заборгованості за послуги центрального водопостачання та центрального водовідведення).

У подальшому відповідач надав до матеріалів справи копії квитанцій від 22 вересня 2021 року: на суму 278,90 грн, на суму 7 588,70 грн та на суму 1 978,10 грн, а також квитанції від 22 жовтня 2021 року на суму 1 119,10 грн та на суму 9 000,00 грн. У вказаних квитанціях наявне посилання на договір від 28 березня 1997 року № 04306/5-13.

Компанія звернулась до суду з даним позовом 27 серпня 2021 року, що підтверджується відміткою загального відділу діловодства суду на позовній заяві.

Відтак з матеріалів справи вбачається, що Товариство сплатило частину основного боргу в загальному розмірі 31 229,00 грн за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення квитанціями: від 8 червня 2021 року, від 19 липня 2021 року та від 25 серпня 2021 року, - до дати звернення Компанії з даним позовом до суду.

Таким чином суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 31 229,00 грн.

Під час розгляду даної справи Товариство сплатило частину основного боргу за надані Компанією послуги в загальному розмірі 19 964,80 грн квитанціями від 22 вересня 2021 року та від 22 жовтня 2021 року.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У зв`язку з тим, що сума основної заборгованості в розмірі 19 964,80 грн була сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку про закриття провадження в справі в частині позовної вимоги Компанії про стягнення з Товариства зазначеної суми на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Оскільки загальна сума основного боргу відповідача за надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення, яка складає 91 234,11 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Товариство на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги Компанії до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, посилаючись на неналежне виконання відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати наданих йому послуг, позивач також просив суд стягнути з Товариства 1 127,54 грн пені та 28 485,58 грн штрафу.

Відповідно до пункту 4.2. даного договору за безпідставну відмову повністю або частково оплатити платіжну вимогу абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 20 % суми, від оплати якої він відмовився.

За несвоєчасну оплату платіжної вимоги абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі згідно з діючим законодавством, від суми платежу за кожен день прострочення (пункт 4.3 договору).

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За частинами 2, 3 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Суд звертає увагу на те, що пункт 4.3. договору, який передбачає відповідальність абонента за несвоєчасну оплату отриманих послуг, не містить погодженого сторонами розміру такої пені.

Посилання позивача на те, що розмір пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ встановлений Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" суд вважає необґрунтованими, оскільки частиною 1 статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (дія якого розповсюджується на спірні правовідносини) передбачено, що в разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Проте дія зазначеної норми була зупинена відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 533-IX, який набрав чинності 18 березня 2020 року.

Крім того, відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 530-ІХ, що набрав чинності 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

З приводу позовних вимог про стягнення з Товариства сум нарахованих пені та штрафу суд вбачає за необхідне зазначити, що умовами договору від 28 березня 1997 року не обумовлено строків оплати наданих послуг, натомість передбачено автоматичну оплату платіжних вимог Компанії шляхом зняття з розрахункового рахунку відповідача сум, зазначених у платіжній вимозі. Нарахування ж штрафу відповідно до пункту 4.2. даного договору передбачено саме за безпідставну відмову оплатити платіжну вимогу, а не за прострочення належних до сплати платежів.

При цьому суд звертає увагу на те, що до матеріалів справи позивачем не надано платіжних вимог або рахунків, що виставлялись відповідачу для оплати послуг за вказаним договором.

Виходячи з наведеного суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 127,54 грн пені та 28 485,58 грн штрафу необґрунтованими, недоведеними та такими, що не відповідають умовам укладеного між сторонами договору від 28 березня 1997 року. Крім цього, задоволення таких позовних вимог прямо суперечить положенням підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 530-ІХ.

Відтак у задоволенні таких позовних вимог суд відмовляє.

Також Компанія в позовній заяві просила стягнути з відповідача 10 420,33 грн інфляційних втрат та 1 984,22 грн трьох процентів річних.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось вище, з огляду на відсутність у матеріалах справи платіжних вимог, що виставлялись відповідачу на оплату послуг, наданих за договором від 28 березня 1997 року, та з урахуванням обумовлених цим правочином строків проведення розрахунків, що визначені моментом пред`явлення платіжної вимоги, у даному випадку неможливо встановити дату початку прострочення Товариством виконання його зобов`язань для цілей нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою від 8 липня 2021 року про сплату заборгованості. Проте нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, відповідно до наданого Компанією розрахунку, здійснено до 31 травня 2021 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 10 420,33 грн інфляційних втрат та 1 984,22 грн трьох процентів річних.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що позовна вимога Компанії про стягнення з Товариства 91 234,11 грн основного боргу - доведена, обґрунтована та підлягає задоволенню. Провадження в справі в частині позовної вимоги Компанії про стягнення з відповідача 19 964,80 грн слід закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити з підстав їх необґрунтованості.

Інші доводи і твердження сторін до уваги судом не приймаються як такі, що не змінюють висновків суду та не впливають на результат вирішення даного спору.

Водночас відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини 4 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі суд, зокрема, вирішує питання про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається у разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У зв`язку з відсутністю відповідної заяви позивача на час прийняття даного рішення, суд позбавлений можливості вирішити питання про повернення судового збору з бюджету.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства "Свемон-Київ" (02156, місто Київ, вулиця Братиславська, будинок 6-А; ідентифікаційний код 01190416) на користь приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 1-А; ідентифікаційний код 03327664) 91 234 (дев`яносто одну тисячу двісті тридцять чотири) грн 11 коп. основного боргу, а також 1 368 (одну тисячу триста шістдесят вісім) грн 51 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі № 910/13997/21 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до відкритого акціонерного товариства "Свемон-Київ" частині позовних вимог про стягнення 19 964,80 грн закрити.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12 листопада 2021 року.

Суддя Є.В. Павленко