ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3361/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання: Шевченко А.В.

за участю представників учасників справи:

позивача: не з`явився

третьої особи: Снєжкін О.Є., самопредставництво

відповідача: Хіміч О.С., особисто

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, місто Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне підприємство Науково-дослідний технологічний інститут приладобудування, місто Харків

до Фізичної особи-підприємця Хіміч Олександра Сергійовича, місто Харків,

про стягнення заборгованості, неустойки за договором оренди,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/3361/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця Хіміч Олександра Сергійовича, про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 27 868,73 грн., пені в розмірі 1 873,14 грн., неустойки за час прострочення повернення об`єкту оренди в розмірі 14 609,69 грн., а також про зобов`язання звільнити державне окреме індивідуально визначене майно (нежитлові приміщення) кім. 6, 7 на першому поверсі 1-поверхової будівлі столярної майстерні, інв. № 125043, реєстровий № КЕРГКЖ022, літ. "Е-1", загальною площею 84,3 кв. м. за адресою місто Харків, вулиця Катеринська, будинок 40/42, шляхом підписання акту приймання-передачі з балансоутримувачем - Державним підприємством Науково-дослідний технологічний інститут.

02 вересня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/3361/21 підготовче провадження. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне підприємство Науково-дослідний технологічний інститут приладобудування. 23 вересня 2021 року до суду від третьої особи надійшли пояснення (вх. № 22385), які протокольною ухвалою від 04 жовтня 2021 року прийняті до розгляду. 01 жовтня 2021 року позивач, реалізовуючи право, надане статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, скерував до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 23078) у відповідності до якої просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Хіміч Олександра Сергійовича заборгованість з орендної плати в розмірі 27 868,73 грн., пеню в розмірі 4 308,24 грн. (проти первісно заявленої 1 873,14 грн.) та неустойку за час прострочення повернення об`єкту оренди в розмірі 28 997,49 грн. (проти 14 609,69 грн.). 04 жовтня 2021 року, ухвалою суду, прийнято до розгляду заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 23078 від 01 жовтня 2021 року). Подальший розгляд справи ухвалено здійснювати в рамках ціни майнової вимоги позову в розмірі 61 174,46 грн. Також позивачем 01 жовтня 2021 року поодано заяву про закриття провадження в частині вимог про повернення майна, яка протокольною ухвалою від 04 жовтня 2021 року долучена до матеріалів справи. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про відкриття позовного провадження був повідомлений належним чином, шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем, та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підтвердження чого в матеріалах справи наявне рекомендоване поштове відправлення. Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі від 02 вересня 2021 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України. 25 жовтня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 листопада 2021 року. 01 листопада 2021 року суд розпочав розгляд справи по суті, в засіданні суду оголошено перерву по розгляду справи по суті до 15 листопада 2021 року. 15 листопада 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

28 березня 2019 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець, позивач у справі) та фізичною особою підприємцем Хіміч Олександром Сергійовичем (орендар, відповідач у справі) укладено договір № 6706-Н (далі за текстом договір) за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно нежитлові приміщення кім. 6, 7 на першому поверсі 1-поверхової будівлі столярної майстерні, інв. № 125043, реєстровий № КЕРГКЖ022, літ. "Е-1", загальною площею 84,3 кв. м. за адресою місто Харків, вулиця Катеринська, будинок 40/42, що перебуває на балансі находиться на балансі Державного підприємства Науково-дослідний технологічний інститут приладобудування, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 09 листопада 2018 року і становить за незалежною оцінкою 2 423 000,00 грн. без ПДВ (пункт 1.1., 1.2. договору оренди). Пунктом 3.1. договору визначено, що орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2018 року 3 095,75 грн., а розмірі орендної плати за перший місяць оренди березень 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень березень 2019 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць. Орендна плата переховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно, до 15 числа місяця наступного за звітнім, відповідно пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку, у співвідношенні: безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 70%, на рахунок, визначений Балансоутримувачем у розмірі 30% (пункт 3.3, 3.6 договору оренди). Відповідно до пункту 3.7. договору оренди орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягненню до державного бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, перерахування орендної плати. Закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та Балансоутримувачу (пункт 3.10 договору). У розділі 10 договору оренди сторони передбачили, що договір діє строком 1 (один) рік, а саме з 28 березня 2019 року по 28 березня 2020 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця цей договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Сторонами підписано розрахунок плати за перший (базовий) місяць оренди державного нерухомого майна із застосуванням законодавчо встановлених величин. 28 березня 2019 року за актом прийому-передачі до договору, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно нежитлові приміщення кім. 6, 7 на першому поверсі 1-поверхової будівлі столярної майстерні, інв. № 125043, реєстровий № КЕРГКЖ022, літ. "Е-1", загальною площею 84,3 кв. м. за адресою місто Харків, вулиця Катеринська, будинок 40/42, що перебуває на балансі находиться на балансі Державного підприємства Науково-дослідний технологічний інститут приладобудування. 22 січня 2021 року на адресу орендаря (відповідача у даній справі) скеровано лист № 20-03-02-00566 за змістом якого позивач інформує останнього про необхідність сплатити до Державного бюджету заборгованості по орендній платі у розмірі 22 990,40 грн. При цьому в судовому засіданні під час розгляду справи по суті, представник третьої особи вказав на відсутність з боку відповідача, будь-якої заборгованості по сплаті орендної плати в розмірі 30%, як-то передбачено 3.6. договору. Надалі, 31 березня 2021 року позивач звернувся до орендаря та Балансоутримувача (як підприємства, який має на балансі нерухоме майно, що перебуває в оренді) із заявою № 31-03-02-03060 в якому повідомило про намір припинити договір оренди від 28 березня 2019 року № 6706-Н після закінчення строку його дії, тобто з 28 березня 2021 року та необхідністю повернути державне майно. 05 листопада 2020 року балансоутримувач повідомив власника майна (регіональне відділення) про те, що орендар досі не використовує орендоване майно (а. с. 33, том 1). Як зазначає позивач, відповідач не вчинив жодних активних в частині сплати наявної заборгованості по орендним платежам до Державного бюджету України, а також не повернув орендне майно, що послугувало підставою для звернення із даним позовом до суду з метою захисту законних прав та інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір є договором оренди державного майна, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітня 1992 року, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 03 жовтня 2019 року.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 01 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Згідно частиною 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, який встановлений договором (частина 1 статті 763 ЦК України).

Отже, договір оренди державного майна є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань на підставі статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно статті 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та є обов`язковим на протязі строку його дії для виконання сторонами.

Як-то обумовлено у пункті 3.1. договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2018 року 3 095,75 грн., а розмірі орендної плати за перший місяць оренди березень 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень березень 2019 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць. Орендна плата переховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно, до 15 числа місяця наступного за звітнім, відповідно пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку, у співвідношенні: безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 70%, на рахунок, визначений Балансоутримувачем у розмірі 30% (пункт 3.3, 3.6 договору оренди).

Отже, орендодавець, отримавши у тимчасове користування державне майно, взяв на себе обов`язок по сплаті орендних платежів, розмір, яких визначений умовами договору. Натомість їх не сплата є прямим порушенням орендарем взятих на себе обов`язків по договору.

Як зазначає позивач, що не спростовано відповідачем під час розгляду даної справи, загальний розмір заборгованості, що обліковується за орендарем за період з березня 2020 року по березень 2021 року становить 27 868,73 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаний з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд звертає увагу, що відповідачем будь-яких доказів та контррозрахунку заявлених позовних вимог до суду не надано, разом з тим, під час розгляду даної справи відповідачем підтверджено, що він користувався об`єктом оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до наявних у матеріалах справи документів загальний розмір орендної плати, нарахованої позивачем відповідачу згідно договору оренди за період

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свій обов`язок по перерахуванню грошових коштів за користування орендованим приміщенням не виконав, допустивши прострочення договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), у зв`язку з чим він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), суд дійшов висновку про те, що такими діями відповідача були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у зв`язку станом на момент звернення з позовом до суду вимоги позивача в частині стягнення основної суми заборгованості за період з березня 2020 року по березень 2021 року становить 27 868,73 грн., що складає 70 % від орендної плати, яка зараховується безпосередньо до державного бюджету (пункт 3.6. договору оренди), є вмотивованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частина 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Таким чином, для продовження дії договору оренди на підставі частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє письмове повідомлення однієї зі сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору. Вказана правова позиція викладена в Постановах Верховного суду від 03 вересня 2019 року у справі № 920/960/18 та від 09 липня 2019 року у справі № 906/745/18.

У розділі 10 договору оренди сторони передбачили, що договір діє строком 1 (один) рік, а саме з 28 березня 2019 року по 28 березня 2020 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця цей договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, при цьому чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено (пункт 10.6 договору).

Тобто, учасники даного правовідношення досягли згоди по дії договору оренди до 28 березня 2020 року із можливістю його продовження на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця.

Як свідчать матеріали справи, Регіональне відділення листом № 21-03-02-03060 від 31 березня 2021 року (тобто в межах місячного строку, встановленого законом та договором), повідомило фізичну особу-підприємця Хіміч Олександра Сергійовича та Державне підприємство Науково-дослідний технологічний інститут приладобудування про припинення дії договору оренди № 6706-Н від 28 березня 2019 року та зазначив про необхідність повернути орендоване майно. Даний лист було скеровано за допомогою підприємства поштового зв`язку (а. с. 32, том 1).

При цьому, факт продовження користування відповідачем орендованим майном не є достатньою підставою вважати договір оренди продовженим, оскільки таких підстав для продовження строку дії договору не міститься в чинному законодавстві.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що Регіональне відділення Фонду державного майна України, відповідно до вимог законодавства та положень договору, своєчасно повідомило відповідача (31 березня 2021 року) про припинення терміну дії договору з 28 березня 2021 року.

Виходячи з частини 1 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" обов`язок орендаря повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених в договорі, є правовим наслідком закінчення строку дії договору оренди. Аналогічні положення містить стаття 785 ЦК України.

Згідно з пунктом 5.10 договору, у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язується повернути балансоутримувачу по акту приймання-передавання, погодженим з орендарем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу. При цьому, пунктом 10.10 договору передбачено, що у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу по акту приймання-передавання, погодженим з орендодавцем.

Таким чином, з урахуванням норм права та пунктів 5.10 та 10.9 договору, відповідач повинен звільнити та повернути балансоутримувачу майно протягом трьох робочих днів після спливу строку його дії. На момент подання позову, доказів, за твердженням позивача, були відсутні докази які б підтверджували факт дотримання відповідачем наведених норм чинного законодавства та положень договору суду.

Втім під час підготовчого провадження, від позивача надійшла заява про закриття провадження у справі (вх. № 23077 від 01 жовтня 2021 року), у якій останній повідомляє суд, що між контрагенти було підписано акт приймання-передачі від 31 серпня 2021 року за яким орендар передав, а балансоутримувач прийняв зі строкового платного користування нерухоме майно, що належить до державної власності.

Частиною 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік підстав для закриття провадження у справі. Суд зазначає, що цей перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Зі змісту частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору (пункт 2). Закриття господарським судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору не залежить від волевиявлення позивача та не вимагає від нього вчинення обов`язкових процесуальних дій шляхом подання до суду відповідної заяви. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Предметом даного позову становить в тому числі вимога про звільнення державного окремого індивідуально визначеного майна (нежитлові приміщення) кім. 6, 7 на першому поверсі 1-поверхової будівлі столярної майстерні, інв. № 125043, реєстровий № КЕРГКЖ022, літ. "Е-1", загальною площею 84,3 кв. м. за адресою місто Харків, вулиця Катеринська, будинок 40/42, шляхом підписання акту приймання-передачі з балансоутримувачем - Державним підприємством Науково-дослідний технологічний інститут.

В судовому засіданні позивач, відповідач та третя особа підтвердили, що між ними не залишилося неврегульованих питань в частині повернення державного майна із строкового платного користування.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливе закрити провадження у справі в частині звільнення державного окремого індивідуально визначеного майна (нежитлові приміщення) кім. 6, 7 на першому поверсі 1-поверхової будівлі столярної майстерні, інв. № 125043, реєстровий № КЕРГКЖ022, літ. "Е-1", загальною площею 84,3 кв. м. за адресою місто Харків, вулиця Катеринська, будинок 40/42, шляхом підписання акту приймання-передачі з балансоутримувачем - Державним підприємством Науково-дослідний технологічний інститут на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору чим задовольняє заяву позивача.

Щодо стягнення з відповідача 28 997,49 грн. неустойки, нарахованої на підставі статті 785 ЦК України, з приводу якої позивачем скеровано заяву про збільшення розміру позовних вимог, суд зазначає наступне.

Статтею 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкція (неустойка), яка передбачена статтею 785 ЦК України є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. З огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), санкція також має характер тривалості у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном).

Відтак, зазначена санкція (неустойка) як така, що визначена спеціальною нормою права, має певні особливості у застосуванні порівняно з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями статті 230 ГК України та статті 549 ЦК України, а відтак застосування частини 2 статті 785 ЦК України як особливої міри відповідальності, що визначена законодавцем за правовою природою як неустойка, має певну специфіку у її застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності (оскільки частиною 2 передбачене право сторони стягнути таку неустойку за весь час неправомірного користування майном після припинення дії договору).

Як-то вказано у пункті 5.10 договору оренди, з урахуванням внесених змін договором від 13 вересня 2019 року, у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язується повернути балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Відповідно до пункту 10.10 договору, у разі припинення або розірвання цього договору, майно протягом трьох робочих днів, повертається орендарем Балансоутримувачу.

Невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі є підставою для виникнення права наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України.

При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди, та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2019 року у справі № 910/20370/17.

Як вже було зазначено вище, строк дії договору оренди було визначено до 28 березня 2020 року.

При цьому за умовами пункту 10.6 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця цей договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, при цьому чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

22 січня 2021 року на адресу орендаря (відповідача у даній справі) скеровано лист № 20-03-02-00566 за змістом якого позивач інформує останнього про необхідність сплатити заборгованість по орендній платі у розмірі 22 990,40 грн.

Надалі, 31 березня 2021 року позивач звернувся до орендаря та Балансоутримувача (як підприємства, який має на балансі нерухоме майно, що перебуває в оренді) із заявою № 31-03-02-03060 в якому повідомило про намір припинити договір оренди від 28 березня 2019 року № 6706-Н після закінчення строку його дії, тобто з 28 березня 2021 року та необхідністю повернути державне майно.

05 листопада 2020 року балансоутримувач повідомив власника майна (регіональне відділення) про те, що орендар досі не використовує орендоване майно (а. с. 33, том 1).

Таким чином, з вищенаведеного листування вбачається, що відповідач не виконував свій обов`язок по складанню акта приймання-передачі орендованого приміщення та не вчиняв дії щодо повернення вказаного майна. В даному випадку, в матеріалах справи наявні докази бездіяльності відповідача в частині складання акту приймання-передачі орендованого майна в строки визначені договором (протягом трьох робочих днів з дня припинення договору), а тому він є таким, що прострочив виконання свого обов`язку, та виступає по відношенню до регіонального відділення в якості боржника, який неналежно виконує покладені на нього обов`язки.

Лише 31 серпня 2021 року орендар повернув Блансоутримувачу нерухоме майно, що належить до державного сектору економіки (а. с. 113, том 1).

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Оскільки відповідачем орендоване майно за актом приймання-передачі не було повернуто, зважаючи при цьому, що наявні матеріали справи, у тому числі вищеозначені наведені відповідачем докази не засвідчують вжиття всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання стосовно повернення орендованого майна, що зумовлюють наявність правових підстав для нарахування відповідачу неустойки за неповернення орендованого майна після закінчення договору оренди, суд вважає правомірним нарахування позивачем 28 997,49 грн. неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування орендованим майном за час прострочення його повернення в період зазначений позивачем.

Також позивач нарахував за період з 29 січня 2021 року по 13 вересня 2021 року пеню у розмірі 4 308,24 грн., на підставі пункту 3.7. договору, розмір якої було збільшено за заявою позивача.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Сторонами обумовлено у пункті 3.7. договору оренди, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується орендодавцю та до бюджету у визначеному пунктом 3.6 договору оренди співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його невірним та таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що пеня розрахована з 29 січня 2021 року по 13 вересня 2021 року, однак як вже зазначено вище, договірні відносини між сторонами закінчились 28 березня 2021 року за ініціативою самого позивача, а відтак нарахування пені після 28 березня 2021 року є неправомірним, оскільки договірні санкції підлягають нарахуванню лише до дати припинення правовідносин між контрагентами, що відповідає вимогам статті 653 ЦК України.

Здійснивши перерахунок штрафної санкції, з урахуванням умов договору та присічної дата нарахування штрафних санкцій (по 28 березня 2021 року включно) суд встановив, що арифметично вірною та такою, що повністю відповідає положенням чинного законодавства є сума пені в розмірі 558,90 грн.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження вчасної та повної оплати орендних платежів у строки, які обумовлені сторонами в договорі, а також оплати позивачу компенсації за невчасне повернення орендованого державного майна, за таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194 - 196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 господарський суду Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хіміч Олександра Сергійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державного бюджету України (назва отримувача ГУК Харків обл../22080200, , номер рахунку UA0020649, банк отримувача: Казначейство України (ел. Адм..подат) заборгованість з орендної плати у розмірі 27 868,73 грн., пеню у розмірі 506,19 грн., неустойку за час прострочення повернення об`єкту оренди у розмірі 28 997,49 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2 128,92 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження в частині позовних вимог про звільнення державного окремого індивідуально визначеного майна (нежитлові приміщення) кім. 6,7 на першому поверсі 1-поверхової будівлі столярної майстерні, інв. № 125043, реєстровий № КЕРГКЖ022, літ. "Е-1", загальною площею 84,3 кв. м. за адресою місто Харків, вулиця Катеринська, будинок 40/42, шляхом підписання акту приймання-передачі з балансоутримувачем - Державним підприємством Науково-дослідний технологічний інститут.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "17" листопада 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко