ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2021 р. Справа№ 910/3290/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: Жила М.І.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 (замінена на спадкоємця ОСОБА_2 )

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року (повний текст складено 18.11.2020 року)

у справі №910/3290/20 (суддя: Селівон А.М.)

за позовом ОСОБА_1 (замінена на спадкоємця ОСОБА_2 )

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 10 908,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (замінена на спадкоємця ОСОБА_2 ) (далі - позивач) 04.03.2020 року звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (далі - відповідач) про стягнення 10908,63 грн, а саме 2241,98 грн дивідендів за 2007 рік та 2010 рік, 1296,58 грн процентів річних та 7370,07 грн втрат від інфляції.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань з виплати на її користь як акціонера Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" дивідендів за 2007 рік та 2010 рік у вказаній сумі, а також невчасну виплату дивідендів за 2011-2014 роки, в зв`язку з чим позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" на користь ОСОБА_1 639,01 грн процентів річних, 2106,73 грн втрат від інфляції та 529,08 грн судового збору в дохід Державного бюджету України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року у даній справі та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції помилково застосував строки позовної давності.

Крім того, скаржник зазначив, що про наявність заборгованості по дивідендах за 2007 та 2010 роки позивачу стало відомо аж у серпні 2019 року, коли саме і було звернення до відповідача із відповідними заявами.

При цьому, скаржник наголосив, що оскільки у 2016 році йому не було відомо про прийняття рішення про виплату дивідендів за спірний період, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування строків позовної давності, виходячи з того, що позивач знав або міг довідатись про порушене право по дивідендах за 2007 та 2010 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/3290/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.,

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року у справі № 910/3290/20 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору, відповідно до чинного законодавства.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року у справі № 910/3290/20 своєю ухвалою від 21.01.2021 року.

17.03.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення розгляду справи до вступу правонаступника. У клопотанні ОСОБА_2 зазначає, що апелянт ОСОБА_1 померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Північний апеляційний господарський суд зупинив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року у справі №910/3290/20, до вступу правонаступника своєю ухвалою від 05.04.2021 року.

10.08.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів суду від ОСОБА_2 (спадкоємця ОСОБА_1 ) надійшло клопотання про поновлення провадження у справі №910/3290/20.

Північний апеляційний господарський суд поновив апеляційне провадження у справі №910/3290/20 своєю ухвалою від 30.08.2021року.

13.09.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення його без розгляду, як таке, що подане із пропуском встановленого законом та судом строку.

Згідно ч. 2 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній скарзі має бути зазначено, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 267 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

За змістом ст. 262 Господарського процесуального кодексу України про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу; якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Водночас, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (замінена на спадкоємця ОСОБА_2 ) у справі № 910/3290/20 було, зокрема, встановлено позивачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заперечення, пояснення щодо апеляційної скарги в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Попереджено учасників справи, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Враховуючи викладене та те, що відзив на апеляційну скаргу поданий з порушенням передбаченого процесуальним законом строку та без належних обґрунтувань неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від скаржника, колегія суддів приходить до висновку про залишення зазначеного відзиву на апеляційну скаргу - без розгляду.

При цьому, колегія суддів відзначає, що відповідач був обізнаний про апеляційну скаргу ОСОБА_1 (замінена на спадкоємця ОСОБА_2 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року у справі №910/3290/20, що, зокрема, підтверджується поштовими поверненнями №№34387919, 33208433.

Таким чином, твердження відповідача, що ним не була отримана ухвала Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 року про відкриття апеляційного провадження у справі № 910/3290/20 не спростовує висновків суду про подання відзиву із пропуском встановленого законом та судом строку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 року розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі №910/3290/20 призначено у засіданні на 21.10.2021 року з повідомленням (викликом) сторін у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

21.10.2021 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

09.11.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів суду від ОСОБА_2 (спадкоємця ОСОБА_1 ) надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта (правонаступника), яке задоволено судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 року клопотання ОСОБА_2 про заміну позивача у справі № 910/3290/20 задоволено. Замінено позивача у справі ОСОБА_1 на правонаступника - ОСОБА_2 .

Представник відповідача 16.11.2021 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга ОСОБА_2 - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, згідно з п.п. 1.1, 1.3 статуту Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в чинній редакції, затвердженій рішенням загальних зборів акціонерів від 19.09.2019 року (протокол № 29 від 19.09.2019 року), який розміщений у вільному доступі на сайті відповідача (далі - статут), Відкрите акціонерне товариство "Укрнафта" засноване відповідно до наказу Державного комітету України по нафті і газу від 23.02.1994 року № 57 шляхом перетворення Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Укрнафта" у Відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України "Про корпоратизацію підприємств" від 15.06.1993 року №210/93.

В подальшому відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 22.03.2011 року змінено тип і назву товариства з Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" на Публічне акціонерне товариство "Укрнафта".

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про акціонерні товариства" Акціонерами товариства визнаються фізичні і юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства.

Відносини між товариством і його учасниками (акціонерами) щодо виконання ними своїх обов`язків врегульовані насамперед Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законами України "Про господарські товариства" (втратив чинність у частині, що стосується товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю на підставі Закону № 2275-VIII від 06.02.2018 року «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»), "Про акціонерні товариства" і внутрішніми (корпоративними) локальними нормами статутів конкретних товариств. Таке врегулювання створює в цих відносинах правовий порядок, який вимагає від їх суб`єктів певної правової поведінки.

Відповідно до ст. 100 Цивільного кодексу України право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Акція є неподільною. Порядок реалізації прав співвласників акції (акцій) визначається Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Згідно з ч. 7 ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» прості акції надають їх власникам право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів, на участь в управлінні акціонерним товариством, на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації та інші права, передбачені законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Прості акції надають їх власникам однакові права.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на отримання дивідендів.

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України "Про акціонерні товариства" дивіденд - це частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу.

У відповідності до п. 3.1 статуту акціонерами товариства є юридичні та фізичні особи, що набули право власності на акції, відповідно до положень цього статуту та вимог чинного законодавства України.

Згідно п. 3.3 статуту кожною простою акцією товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи право на отримання дивідендів.

Так, як визначено п.6.1 статуту, акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього товариства.

За змістом п. 6.16 статуту документальним підтвердженням наявності на певний момент часу прав на цінні папери та прав за цінними паперами власника цінних паперів є виписка з рахунку в цінних паперах, яка видається депозитарною установою на вимогу власника цінних паперів або і інших випадках, установлених законодавством та договором про обслуговування рахунка в цінних паперах. Виписка з рахунка в цінних паперах не є цінним папером, а її передача від однієї особи до іншої не є вчиненням правочину щодо цінних паперів і не тягне за собою переходу прав на цінні папери та прав за цінними паперами.

Згідно п.6.17 статуту облік прав власності на акції товариства здійснюється відповідно до законодавства про депозитарну систему України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про депозитарну систему України» підтвердженням прав на цінні папери та прав за цінними паперами, що існують в бездокументарній формі, а також обмежень прав на цінні папери у певний момент часу є обліковий запис на рахунку в цінних паперах депонента в депозитарній установі.

Документальним підтвердженням наявності на певний момент часу прав на цінні папери та прав за цінними паперами депонента (у разі зарахування цінних паперів на депозит нотаріуса - відповідного кредитора) є виписка з рахунка в цінних паперах депонента, яка видається депозитарною установою на вимогу депонента або в інших випадках, установлених законодавством та договором про обслуговування рахунка в цінних паперах.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач є власником 63 штук простих іменних акцій Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» номінальною вартістю 0,25 грн (код випуску цінного папера UA ), що підтверджується сертифікатом серії А №7383 від 04.12.2002 року та випискою ПАТ "Фінансова компанія "Укрнафтогаз" про стан рахунку у цінних паперах № 258361 від 12.05.2011 року.

Згідно ст.116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом:1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом;2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди);3) вийти у встановленому порядку з товариства;4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом;5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла станом на 2010 рік) передбачено, що учасники товариства мають право, в тому числі, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.

Вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства. У загальних зборах мають право брати участь усі акціонери, незалежно від кількості та виду акцій, власниками яких вони є. Брати участь у загальних зборах з правом дорадчого голосу можуть і члени виконавчих органів, які не є акціонерами. До компетенції загальних зборів належить, в тому числі, затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів), визначення порядку покриття збитків (ст. 41 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла станом на 2010 рік).

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, у разі прийняття загальними зборами товариства рішення про виплату дивідендів у такого товариства виникає обов`язок сплатити учаснику товариства відповідну суму коштів у строк, визначений статутом чи загальними зборами.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2005 року загальними зборами акціонерів Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрнафта», рішення яких оформлено протоколом № 14, затверджено нову редакцію Статуту товариства.

Так, відповідно до п. 8.5 статуту (в редакції, затвердженій 20.12.2005 року) дивіденди сплачуються за рахунок прибутку товариства отриманого за підсумками фінансового року. Розмір нарахованої за рік суми дивідендів за поданням Правління затверджується Загальними зборами акціонерів. Виплати здійснюються один раз на рік за підсумками календарного року згідно з рішенням Загальних зборів акціонерів та відповідно до Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів, яке затверджується Загальними зборами акціонерів.

Відповідно до п. 8.6 статуту право на отримання дивідендів мають особи, які є акціонерами на дату початку строку виплати дивідендів. Дивіденди нараховуються тільки на повністю оплачені акції.

Згідно п. 3.1. Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів у Відкритому акціонерному товариству «Укрнафта» (далі - положення), відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів Правління товариства оголошує через засоби масової інформації розмір дивідендів, дату початку та закінчення виплати дивідендів, спосіб й порядок виплати дивідендів.

Пунктом 3.2 Положення передбачено, що виплату дивідендів за дорученням товариства проводить товариство або уповноважений Реєстратор товариства за дорученням товариства.

Відповідно до п. п. 3.3-3.5 Положення виплата дивідендів акціонерам товариства проводиться в строк, встановлений рішенням загальних зборів товариства та статутом товариства. Термін сплати дивідендів не може бути більшим 6 (шести) місяців з дати початку їх виплати, визначеної загальними зборами акціонерів. Виплата дивідендів здійснюється в національній валюті України.

Згідно п.п. 3.6., 3.7. положення, дивіденди сплачуються акціонеру одноразово та в повному обсязі за відрахуванням податків, які утримуються за рахунок дивідендів згідно з законодавством України. Виплата дивідендів акціонерам проводиться тільки після нарахування та сплати товариством всіх податків, визначених законодавством України для таких виплат.

Відповідно до п. 3.1. Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів у ВАТ «Укрнафта», правонаступником якого є ПАТ «Укрнафта», відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів Правління товариства оголошує через засоби масової інформації розмір дивідендів, дату початку та закінчення виплати дивідендів, спосіб й порядок виплати дивідендів.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, загальними зборами акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта", які відбулися 26.01.2010 року та оформлені протоколом №18, прийняті рішення, до порядку денного якого внесені, зокрема, питання розподілу прибутку товариства за 2006-2008 роки, затвердження строку та порядку виплати дивідендів.

Зокрема, загальними зборами акціонерів прийняті наступні рішення:

7.2. Сто відсотків отриманого за підсумками фінансово-господарської діяльності у 2007 році чистого прибутку, що складає 1 237 946 000,00 грн розподілити наступним чином: 1 237 494598,20 грн спрямувати на виплату дивідендів, 451 401,80 грн спрямувати на розвиток товариства.

Розмір дивідендів, що припадає на 1 акцію, становить 22,82 грн. Виплату дивідендів за 2007 рік акціонерам розпочати 29.01.2010 року та закінчити 01.08.2011 року.

Зобов`язати правління Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" перерахувати частину дивідендів, належних Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" за підсумками фінансово-господарської діяльності за 2007 рік, в сумі 81 201 073,44 грн, на рахунок Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у строк до 05.02.2010 року з одночасною сплатою авансового внеску з податку на прибуток, нарахованого згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств" у розмірі 25% від зазначеної суми (що складає 20 300 268,36 грн). Решта дивідендів за підсумками фінансово-господарської діяльності товариства за 2007 рік, що належить Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України", виплачується у визначеному порядку та строки на рахунок Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

7.4. Дивіденди за 2006-2008 роки виплачуються у національній валюті України.

Дивіденди виплачуються товариством (центральна бухгалтерія) із залученням реєстратора ВАТ "Фінансова компанія "Укрнафтогаз".

Протягом зазначеного періоду дивіденди сплачуються на користь акціонерів - юридичних осіб на банківський рахунок, а на користь акціонерів - фізичних осіб - поштовим переказом або на банківський рахунок. Витрати на переказ/перерахування дивідендів здійснюється за рахунок акціонера.

Товариство сплачує дивіденди протягом зазначених періодів за наявності достовірної інформації, необхідної для своєчасної виплати дивідендів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за 2007 рік дивіденди позивача складають - 1437,66 грн, з розрахунку 22,82 грн/акція.

Відповідно до норм Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", який втратив чинність з 01.01.2011 року, податковим агентом платника податку при нарахуванні (виплаті) на його користь дивідендів є, як правило, емітент корпоративних прав або за його дорученням - інша особа, яка здійснює таке нарахування (виплату). Податковим агентом при виплаті дивідендів є будь-який резидент, який нараховує дивіденди, включаючи того, що сплачує податок на прибуток підприємств у спосіб, відмінний від загального (є суб`єктом спрощених систем оподаткування), або є звільненим від сплати такого податку з будь-яких підстав. Дивіденди, які нараховані платнику податку емітентом корпоративних прав - резидентом, що є фізичною або юридичною особою, підлягають оподаткуванню за ставкою 15%.

Підпунктом 167.5.2 п.167.5 ст.167 Податкового кодексу України встановлено ставку податку у розмірі 5% для доходів у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств (крім доходів у вигляді дивідендів по акціях, інвестиційних сертифікатах, які виплачуються інститутами спільного інвестування).

Відповідно до п.п. 170.5.1 п. 170.5 ст.170 Податкового кодексу України податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь дивідендів, крім випадків, зазначених у п.п.165.1.18 п.165.1 ст.165 цього Кодексу, є емітент корпоративних прав або за його дорученням інша особа, яка здійснює таке нарахування.

Згідно п. 168.1.5 Податкового кодексу України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Наразі, у відповідності до приписів чинного законодавства відповідачем було утримано з нарахованого позивачу доходу у вигляді дивідендів за 2007 рік в сумі 1437,66 грн та сплачено до бюджету в повному обсязі податок з доходів фізичних осіб за ставкою 5%, який склав 71,88 грн.

Таким чином, виплаті позивачу підлягали дивіденди за 2007 рік у розмірі 1365,78 грн (1437,66 грн -71,88 грн).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, повідомлення про порядок, строки та умови виплати дивідендів акціонерам відповідача за 2007 рік було опубліковано 12.02.2010 року в друкованому виданні «Дивіденди столиця» №12 (385) та 13.02.2010 року в газеті «Урядовий кур`єр» №28 (4179).

25.02.2011 року загальними зборами акціонерів відповідача прийняті рішення, які оформлені протоколом №20 від 25.02.2011 року, зокрема, про виплату дивідендів акціонерам відповідача за 2010 рік.

Так, загальними зборами прийняті рішення:

Затвердити прибуток у розмірі 2 646 287 000,00 грн за 2010 рік.

6.2. Прибуток ВАТ "Укрнафта" в сумі 793 905 386,40 грн, що складає 30,00073 % від суми чистого прибутку, отриманого товариством за 2010 рік, спрямувати на виплату дивідендів. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 14,64 грн.

6.3. Виплату дивідендів за 2010 рік здійснити в грошовій формі у строк з 01.03.2011 року по 31.12.2011 року відповідно до закону.

Згідно п. 6.4 затверджено наступний порядок виплати акціонерам дивідендів за підсумками 2010 року: дивіденди виплачуються пропорційно до загальної кількості належних акціонеру акцій на дату початку виплати дивідендів, тобто на 01.03.2011 року. Виплату дивідендів здійснити товариству (центральній бухгалтерії) із залученням реєстратора ВАТ «Фінансова компанія "Укрнафтогаз"» акціонерам - юридичним особам шляхом перерахування на банківський рахунок, акціонерам - фізичним особам - готівкою, поштовим переказом або на банківський рахунок.

Витрати по оплаті переказу дивідендів несе акціонер. Виплату дивідендів акціонерам - юридичним та фізичним особам на банківський рахунок проводити після надходження від акціонерів листів, оформлених згідно вимог чинного законодавства України, з зазначенням (уточненням) усіх необхідних банківських реквізитів, на які необхідно здійснити перерахування належних їм дивідендів. Відповідальність за своєчасність, достовірність та повноту наданих банківських реквізитів покладаються на акціонера.

Таким чином, за 2010 рік дивіденди позивача складають - 922,32 грн, з розрахунку 14,64 грн/акція.

Крім того, у відповідності до приписів чинного законодавства відповідачем було утримано з нарахованого позивачу доходу у вигляді дивідендів за 2010 рік в сумі 922,32 грн та сплачено до бюджету в повному обсязі податок з доходів фізичних осіб за ставкою 5%, який склав 46,12 грн.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, виплаті позивачу підлягали дивіденди за 2010 рік у розмірі 876,20 грн (922,32 грн - 46,12 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про порядок, строки та умови виплати дивідендів за 2010 рік було розміщено в ЕСКРІН на інтернет-ресурсі http://smida.gov.ua. Крім того, у друкованому виданні «Бюлетень. Цінні папери України» від 30.04.2012 року опубліковано річну інформацію емітента, в тому числі щодо виплати дивідендів за 2010 рік.

22.03.2011 року загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», затверджено нову редакцію статуту товариства.

Згідно п. 6.20 статуту дивіденди виплачуються за підсумками календарного року виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Рішення про виплату дивідендів приймається Загальними зборами, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 6.21 статуту дивіденди сплачуються акціонерам за рахунок чистого прибутку товариства пропорційно до загальної кількості належних їм акцій. Виплата дивідендів здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку в розмірі, встановленому рішенням Загальних зборів. Виплата дивідендів акціонерам юридичним особам здійснюється шляхом перерахування коштів на їх банківські рахунки, а акціонерам фізичним особам - готівкою, поштовим переказом, банківським переказом. Спосіб виплати дивідендів визначається органом, що прийняв рішення про виплату дивідендів.

Згідно п. 6.22 статуту для кожної виплати дивідендів Наглядова рада товариства встановлює дату складання переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати. Дата складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, не може передувати даті прийняття рішення про виплату дивідендів.

Відповідно до п. 6.23 статуту Товариство повідомляє осіб, які мають право на отримання дивідендів, про дату, розмір, порядок та строк їх виплати. Повідомлення осіб, які мають право на отримання дивідендів розміщується товариством в офіційному друкованому органі та на власній веб-сторінці в мережі Інтернет. Протягом 10 днів з дня прийняття рішення Загальними зборами про виплату дивідендів за простими акціями, товариство повідомляє про дату, розмір, порядок та строк виплати дивідендів за простими акціями фонду біржу (біржі), у біржовому реєстрі якої (яких) перебуває товариство.

Згідно п. 8.2. статуту товариства чистий прибуток, одержаний після здійснення розрахунків, зазначених в п. 8.1. статуту, залишається у повному розпорядженні товариства, яке відповідно до статуту на власний розсуд та у своїх інтересах і інтересах акціонерів визнає напрями його використання, як-то: розширення виробництва, виплата дивідендів (частки прибутку) та інше.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 10.10.2014 року на позачергових загальних зборах акціонерів відповідача, прийняті рішення, які оформлені протоколом №22 від 10.10.2014 року, зокрема:

1) затвердити наступний порядок розподілу прибутку товариства за 2011 рік у сумі 2 181 892 000,00 грн (сума чистого прибутку відповідно до звіту про фінансові результати товариства за 2011 рік, складеного за П(с)БО):

- 2 181 612 957,30 грн, що складає 99,9% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерам. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 40,23 грн;

- решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів, 20.10.2014 року. Виплату дивідендів здійснити у строк з 20.10.2014 року по 10.04.2015 року. Виплату дивідендів акціонеру товариства - НАК «Нафтогаз України» здійснити шляхом перерахування відповідної суми дивідендів до Державного бюджету України. Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства».

2) затвердити наступний порядок розподілу прибутку товариства за 2012 рік у сумі 428 110 724,00 грн (сума чистого прибутку відповідно до звіту про фінансові результати товариства за 2012 рік, складеного за МСФЗ):

- 1 427 836 668,30 грн, що складає 99,98% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерів. Розмір дивідендів, припадає на одну акцію, становить 26,33 грн;

- решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів - 20.10.2014 року. Виплату дивідендів здійснити у строк з 20.10.2014 року по 10.04.2015 року. Виплату дивідендів акціонеру товариства - НАК «Нафтогаз України» здійснити шляхом перерахування відповідної суми дивідендів до Державного бюджету України. Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства».

3) затвердити наступний порядок розподілу прибутку товариства за 2013 рік у сумі 189 886 355,00 грн. (сума чистого прибутку відповідно до звіту про фінансові результати товариства за 2012 рік, складеного за МСФЗ):

- 189 799 785,00 грн, що складає 99,95% чистого прибутку, направити на виплату дивідендів акціонерів. Розмір дивідендів, припадає на одну акцію, становить 3,50 грн;

- решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановити дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів - 20.10.2014 року. Виплату дивідендів здійснити у строк з 20.10.2014 року по 10.04.2015 року. Виплату дивідендів акціонеру товариства - НАК «Нафтогаз України» здійснити шляхом перерахування відповідної суми дивідендів до Державного бюджету України. Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства».

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, за 2011, 2012, 2013 роки позивачу підлягали виплаті дивіденди в сумі 2369,75 грн з розрахунку 40,23 грн/акція, 1658,79 грн з розрахунку 26,22 грн/акція та 220,50 грн з розрахунку 3,50 грн/акція відповідно.

У відповідності до приписів чинного податкового законодавства відповідачем було утримано з нарахованого позивачеві доходу та сплачено до бюджету в повному обсязі податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, а саме: за 2011 рік в сумі 126,72 грн, за 2012 рік - 82,94 грн, за 2013 рік - 11,03 грн.

Згідно з п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст.168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Емітентом цінних паперів - ПАТ "Укрнафта" на виконання чинних положень податкового законодавства було утримано з нарахованого позивачеві доходу та сплачено до бюджету військовий збір за ставкою 1,5%, а саме: за 2011 рік - 38,02 грн, за 2012 рік - 24,88 грн, за 2013 рік - 3,31 грн.

Заперечень щодо розміру та здійснення такого утримання з нарахованої суми дивідендів від позивача ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляцій1ної інстанції не надходило.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, що з урахуванням фактичних обставин справи виплаті позивачу підлягали дивіденди в сумі 2369,75 грн за 2011 рік, 1550,97 грн за 2012 рік та 206,17 грн за 2013 рік.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, повідомлення про порядок та строки виплати дивідендів за акціями ПАТ «Укрнафта» за 2011, 2012, 2013 роки опубліковано 20.10.2014 року в друкованому виданні «Відомості Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку» №199. Крім того, на офіційному сайті ПАТ «Укрнафта» за посиланням htpp://ukrnafta.com/protokoli-zagalnix-zboriv-akczioneriv було розміщено протокол Загальних зборів акціонерів від 10.10.2014 року, а також на цьому ж сайті було розміщено повідомлення про порядок та строки виплати дивідендів за акціями ПАТ «Укрнафта».

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", оформленим протоколом № 23 від 22.07.2015 року, вирішено, зокрема, затвердити наступний порядок розподілу прибутку за 2014 рік:

1) направити на виплату дивідендів акціонерам 100% або максимально наближений до 100 відсотків, але не менший ніж 99,9% розмір чистого прибутку товариства за 2014 рік за даними річної фінансової звітності, підтвердженої аудиторським висновком. Розмір дивідендів, що припадає на одну акцію, становить 23,32 грн, а решту чистого прибутку направити на розвиток товариства.

Встановлено дату складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів - у строк до 03.08.2015 року.

Виплату дивідендів здійснити у строк з 03.08.2015 року по 03.10.2015 року.

Перерахування дивідендів іншим акціонерам здійснити відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону України "Про акціонерні товариства".

Відтак, за 2014 рік позивачу підлягали виплаті дивіденди в сумі 1469,16 грн.

Відповідно до приписів чинного законодавства емітентом було утримано з нарахованого позивачеві доходу та сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, що становить 73,46 грн, та військовий збір за ставкою 1,5% - 22,04 грн.

Таким чином, позивачеві підлягали виплаті дивіденди за 2014 рік в сумі 1373,66 грн, з розрахунку 23,32 грн/акція.

Інформація про дату, розмір, порядок та строк виплати дивідендів акціонерам ПАТ "Укрнафта" за 2014 рік було розміщено в Бюлетні "Відомості Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку" № 142 від 30.07.2015 року, а також на офіційному сайті відповідача ://ukrnafta.com.

З огляду на викладене та виходячи зі змісту вищенаведених рішень загальних зборів ПАТ "Укрнафта", які містяться в протоколах №№ 18, 20, 22, 23, останнє прийняло на себе зобов`язання здійснити виплату позивачу як одному з акціонерів товариства дивідендів за результатами фінансово - господарської діяльності товариства у 2007, 2010-2014 роках у визначених загальними зборами порядку та строки, тобто до 01.08.2011 року, до 31.12.2011 року, до 10.04.2015 року та до 03.10.2015 року відповідно.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у визначені прийнятими рішеннями загальних зборів акціонерів строки та порядку ПАТ "Укрнафта" не було здійснено виплату дивідендів в сумі 1365,78 грн за 2007 рік, в сумі 4126,89 грн за 2011-2013 роки та в сумі 1373,66 грн за 2014 рік, в зв`язку з чим позивач звернулася до відповідача із запитом від 12.05.2016 року щодо надання інформації про нараховані дивіденди за 2011 - 2014 роки. Факт отримання вказаного запиту відповідачем 17.05.2016 року підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції ПАТ «Укрнафта» № Д-73ак на запиті.

При цьому, позивач звернувся до відповідача з відповідними заявами від 22.08.2019 року та 23.08.2019 року про здійснення виплати дивідендів за 2006-2008 роки, 2010-2014 роки (наявні в матеріалах справи), за результатами розгляду яких емітент - ПАТ "Укрнафта" листом № 01/01/08/03-02/2/360 від 02.10.2019 року повідомив, що товариство не здійснює виплату дивідендів за попередні періоди (2007, 2010 роки), строк виплати яких минув.

Проте, на виконання своїх зобов`язань та рішень загальних зборів ПАТ "Укрнафта" було здійснено виплату позивачеві дивідендів за 2011-2014 роки в загальній сумі 5500,55 грн, в тому числі: за 2011 рік - 2369,75 грн, за 2012 рік - 1550,97 грн, за 2012 рік - 206,17 грн, за 2014 рік - 1373,66 грн, що підтверджується чеком про службову видачу ПАТ "Укрпошта" 26.10.2019 року переказу на суму 5500,55 грн, копія якого наявна в матеріалах справи.

Факт здійснення виплати дивідендів за 2011-2014 роки, дата та їх розмір сторонами не заперечувався.

Так, за твердженням позивача відповідач своїх зобов`язань щодо виплати позивачу дивідендів за 2007 та 2010 роки у строки та порядку, визначені приписами чинного законодавства та рішеннями загальних зборів акціонерів відповідача, оформлених протоколами № 18 від 26.10.2010 року та № 20 від 25.02.2011 року, належним чином не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 2241,98 грн.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Так, матеріали справи не містять, а відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформлених протоколами № 18 від 26.01.2010 року та № 20 від 25.02.2011 року, або їх окремих положень.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач порушив свої зобов`язання і права позивача, який є акціонером ПАТ «Укрнафта», з кількістю акцій 63 штуки, на реалізацію змісту права власності.

З огляду на викладене та враховуючи, що розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи та на момент винесення оскаржуваного рішення докази погашення даної заборгованості не місять, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо правомірності заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 2241,98 грн дивідендів на підставі рішень загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта», оформлених протоколами № 18 від 26.01.2010 року та № 20 від 25.02.2011 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.11 вказаного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і з рішення загальних зборів акціонерного товариства про виплату дивідендів.

Так, невиплата дивідендів у строки, визначені законом або установчими документами юридичної особи, є порушенням грошового зобов`язання, у зв`язку з чим настають правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вбачається з аналізу ст.ст. 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 12.02.2020 року у справі № 917/1421/18, зокрема, відповідно до якої - внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З огляду на викладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо виплати дивідендів за 2007, 2010-2014 роки у строки, визначені загальними зборами акціонерів відповідача, позивачем, враховуючи визначені рішеннями загальних зборів емітента кінцеві дати виплати дивідендів за 2007, 2010-2014 роки, а також фактичну дату виплати відповідачем дивідендів за 2011 -2014 роки, нараховано на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та пред`явлено до стягнення 1296,58 грн процентів річних за період з 02.08.2011 року по 26.10.2019 року та 7370,07 грн втрат від інфляції за період серпень 2011 року - жовтень 2019 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи, яка звертається з позовом. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право позивача (скаржника), за захистом якого той звернувся. У разі коли таке право не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право особи дійсно порушено, але позовна давність сплинула і про це зроблено заяву іншої стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку із спливом позовної давності - за відсутністю поважних причин її пропуску.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, строки позовної давності за вимогою позивача про стягнення з відповідача дивідендів за 2007 рік сплили 02.08.2014 року, за вимогою про стягнення з відповідача дивідендів за 2010 рік - 01.01.2015 року, за 2011-2013 роки сплили 10.04.2018 року, а за вимогою про сплату дивідендів за 2014 рік - 05.10.2018 року.

Натомість, позивач звернувся до суду із вказаним позовом лише 02.03.2020 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, тобто із пропуском строку позовної давності.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення в частині застосування строків позовної давності, що оскільки у 2016 році йому не було відомо про прийняття рішення про виплату дивідендів за спірний період, і відповідно суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування строків позовної давності, виходячи з того, що позивач знав або міг довідатись про порушене право по дивідендах за 2007 та 2010 року, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 706/1272/14-ц викладено правовий висновок про те, що питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Суд звертає увагу, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд:

а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності;

б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини;

в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, останні містять докази письмового повідомлення позивача як акціонера ПАТ "Укрнафта" про прийняті загальними зборами ПАТ "Укрнафта" рішення, в тому числі щодо порядку, розміру та строків виплати дивідендів.

Так, метою виконання приписів ст. 35 Закону України "Про акціонерні товариства" відповідачем було укладено з Відкритим акціонерним товариством "Фінансова компанія "Укрнафтогаз" додаткові угоди № 2009/12/07-010-Р від 07.12.2009 року та № 33/010-Р/856-Р від 24.12.2010 року на виконання Реєстратором операцій по інформаційному забезпеченню проведення загальних зборів акціонерів до договору № 010-Р від 15.07.2009 року, а також з Приватним акціонерним товариством "Фінансова компанія "Укрнафтогаз" Договоір № 4 від 10.06.2015 року про надання послуг по інформаційному та організаційному забезпеченню проведення загальних зборів акціонерів ПАТ "Укрнафта", призначених на 22.07.2015 року.

Зокрема, відповідачем були надані списки ВАТ "ФК "Укрнафтогаз" (в подальшому ПАТ "ФК "Укрнафтогаз") на відправлення рекомендованих листів на підтвердження повідомлення акціонерів, в тому числі гр. ОСОБА_1 , про проведення загальних зборів акціонерів.

Крім того, матеріали справи містять докази опублікування в офіційному друкованому органі повідомлень про проведення загальних зборів та інших друкованих засобах про результати прийнятих рішень на відповідних зборах, в тому числі щодо порядку, розміру та строків виплати дивідендів - бюлетені "Відомості Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку" та розміщення відповідної інформації на власному веб - сайті товариства - емітента, на підтвердження чого відповідачем надані копії бюлетеня та скріншоти з офіційного веб-сайту Публічного акціонерного товариства "Укрнафта".

Відповідно до ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.

Тобто, здійснюючи право власності на належне їй майно має діяти відповідально, зокрема, проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі № 234/3341/15-ц від 22.05.2019 року.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги правовому позицію Верховного Суду викладену у постанові від 28.11.2018 року у справі № 911/926/17 відповідно до якої, порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обв`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (у редакції до 15.12.2017 року) та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній з 15.12.2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що 12.05.2016 року позивач звертався до відповідача із запитом щодо суми нарахованих дивідендів за 2011 - 2014 роки, що не заперечується скаржником.

З огляду на викладене та враховуючи висновки Верховного Суду, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що про наявність заборгованості по дивідендах за 2007 та 2010 роки позивачу стало відомо аж у серпні 2019 року, коли саме і було звернення до відповідача із відповідними заявами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивач звернувся до суду поза межами встановленого законодавством 3-річного строку позовної давності, відтак заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з виплати дивідендів за 2007 та 2010 роки підлягає задоволенню, та, відповідно, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо заяв відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення процентів річних та втрат від інфляції, колегія суддів відзначає наступне.

Так, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц від

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду з даним позовом, а саме 02.03.2020 року, та визначений позивачем період нарахування згідно ст. 625 Цивільного кодексу України процентів річних за період з 02.08.2011 року по 26.10.2019 року та втрат від інфляції - серпень 2011 року - жовтень 2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції щодо періоду нарахування процентів річних та втрат від інфляції за період з 02.03.2017 року по 25.10.2019 року.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, погоджується з розрахунком суду першої інстанції та задоволення позовних вимог в цій частині в сумі 639,01 грн процентів річних та 2106,73 грн втрат від інфляції.

З огляду на доведення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року у справі № 910/3290/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року у справі №910/3290/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/3290/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 17.11.2021 року.