РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2021Справа № 910/14774/21
Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» (68001, Одеська обл., місто Чорноморськ, ВУЛИЦЯ ПРАЦІ, будинок 6)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» (04112, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГРЕКОВА, будинок 3, квартира 9) стягнення заборгованості у розмірі 135 000 грн. 00 коп.
Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Державне підприємство «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 135 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 року відкрито провадження у справі №910/14774/21, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

21.09.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли докази направлення на адресу Відповідача ухвали суду.

01.10.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

03.11.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли пояснення по справі.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 14.09.2021 року була розміщена на офіційному веб-сайті http://reestr.court.gov.ua у Єдиному державному реєстрі судових рішень та шляхом надсилання на адреси Сторін телефонограми й на офіційні електронні адреси Сторін було повідомлено про відкриття провадження у даній справі, у зв`язку з відсутністю фінансування видатків на оплату послуг з пересилання поштових відправлень.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

12.07.2016 року між Державним підприємством «Іллічівський морський торгвоельний порт», яке змінило найменування на Державне підприємство «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК», (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» (Виконавець) було укладено Договір про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т, відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується надати послуги з аудиту фінансової звітності ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ (далі - «Послуги»), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх у порядку та на умовах, встановлених цим Договором. (а.с.14-17)

Згідно з п.1.2 Договору перелік Послуг, які надаються за даним Договором: Надання аудиторського звіту щодо фінансової звітності ДП «ШТП» за 2014 та 2015 роки складеної у відповідності з МСФЗ українською та англійською мовами; надання консультацій по трансформації фінансової звітності.

Загальна вартість Послуг за даним Договором становить 1 350 000,00 гривень, в тому числі ПДВ 20% - 225 000,00 грн. (п.2.1 Договору)

У п.2.2 Договору визначено, що Замовник здійснює передплату у розмірі 10% вартості послуг протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання рахунку від Виконавця, шляхом здійснення прямого банківського переведення коштів на рахунок Виконавця. Замовник здійснює оплату решти вартості послуг по факту надання послуг згідно з виставленим Замовником рахунку, на підставі підписаного Сторонами відповідного Акту наданих послуг, протягом 10 банківських; днів шляхом здійснення прямого банківського переведення коштів на рахунок Виконавця.

У п.3.1 Договору зазначено, що Виконавець зобов`язується надати визначені цим Договором Послуги в строк до кінця 2016 року. Місце надання Послуг - територія Замовника та Виконавця. Результатом надання Послуг є надання аудиторського звіту щодо того, чи відповідає підготовлена фінансова звітність Замовника у всіх істотних аспектах Міжнародним стандартам фінансової звітності.

Згідно з п.3.5 Договору Сторони погодились, що факт надання Виконавцем Замовнику Послуг за цим Договором підтверджується Актом наданих послуг, з додатком переліку наданих письмових та усних консультацій Виконавця. Акт наданих послуг готується Виконавцем та підписується повноважним представником Замовника протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання Акту наданих послуг та аудиторського звіту.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2016 року, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. (п.7.1 Договору)

Додатковою угодою №1 від 05.09.2016 року до Договору про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року Сторони доповнили договір п.п.3.7-3.9, 5.13-5.18, підпунктами п.4.2, 4.3. (а.с.88)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» виставило рахунок на оплату №521 від 09.09.2016 року на суму 135000 грн. 00 коп., а Позивач перерахував на рахунок Відповідача грошові кошти у розмірі 135 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №488 від 15.09.2016 року із зазначенням призначення платежу: «послуги з аудиту фінансової звітності по рах. 521 від 09.09.2016. Дог №16/61-Т від 12.07.2016». (а.с.18-19)

15.07.2021 року Позивач надіслав на адресу Відповідача вимогу №1181/06-23 повернути грошові кошти у розмірі 135000 грн. 00 коп., що підтверджується копією накладної, опису вкладення у цінний лист. (а.с.20-25) У відповідь на яку Відповідач листом №492/21 від 23.07.2021 року залишив її без задоволення. (а.с.26)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач не здійснив надання послуг та не повернув суму попередньої оплати за Договором у розмірі 135 000 грн. 00 коп. Таким чином, заборгованість Відповідача перед Державним підприємством «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» становить 135 000 грн. 00 коп., яка підлягає стягненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначав, що після початку виконання договору Відповідач неодноразово звертався до Позивача засобами електронного зв`язку із запитами про надання підписаної фінансової звітності за 2014-2015 роки, Відповідачем витрачено 2633 людино/години на виконання аудиторської перевірки, що засвідчується записами внутрішньої системи обліку робочого часу аудиторської компанії. Як зазначає Відповідач, він не надав послуги у встановлені договором строки, оскільки Замовник не надав фінансову звітність за 2014-2015 роки, тобто через прострочення кредитора. Також заявлено про застосування строків позовної давності до вимог Позивача, оскільки Позивач дізнався про порушення свого права 01.01.2017 року, а тому строк позовної давності сплив 01.01.2020 р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Державного підприємства «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 903 ЦК України).

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» виставило рахунок на оплату №521 від 09.09.2016 року на суму 135000 грн. 00 коп., а Позивач перерахував на рахунок Відповідача грошові кошти у розмірі 135 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №488 від 15.09.2016 року із зазначенням призначення платежу: «послуги з аудиту фінансової звітності по рах. 521 від 09.09.2016. Дог №16/61-Т від 12.07.2016». (а.с.18-19)

У п.3.1 Договору зазначено, що Виконавець зобов`язується надати визначені цим Договором Послуги в строк до кінця 2016 року. Місце надання Послуг - територія Замовника та Виконавця. Результатом надання Послуг є надання аудиторського звіту щодо того, чи відповідає підготовлена фінансова звітність Замовника у всіх істотних аспектах Міжнародним стандартам фінансової звітності.

Згідно з п.3.5 Договору Сторони погодились, що факт надання Виконавцем Замовнику Послуг за цим Договором підтверджується Актом наданих послуг, з додатком переліку наданих письмових та усних консультацій Виконавця. Акт наданих послуг готується Виконавцем та підписується повноважним представником Замовника протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання Акту наданих послуг та аудиторського звіту.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, за приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» на виконання умов Договору про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року зобов`язано було надати послуги Позивачу з аудиту фінансової звітності ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за 2014-2015 роки у строк по 31.12.2016 року.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження надання Виконавцем Замовнику послуг з аудиту фінансової звітності ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, за результатами надання яких Сторонами був підписаний відповідний акт наданих послуг, з додатком переліку наданих письмових та усних консультацій Виконавця відповідно до п. 3.5 Договору про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року. Суд зазначає, що сторони у договорі визначили акт наданих послуг, як суттєвий елемент встановлених між ними правовідносин, а тому згідно зі ст.ст.6, 11 ЦК договір як джерело матеріального права при вирішенні спору підлягає застосуванню у повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначав, що після початку виконання договору Відповідач неодноразово звертався до Позивача засобами електронного зв`язку із запитами про надання підписаної фінансової звітності за 2014-2015 роки, Відповідачем витрачено 2633 людино/години на виконання аудиторської перевірки, що засвідчується записами внутрішньої системи обліку робочого часу аудиторської компанії.

Проте, матеріали справи не містять, а Відповідачем в свою чергу не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження звернення до Позивача з відповідними запитами про надання необхідної інформації для здійснення аудиту фінансової звітності ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за 2014-2015 роки, а також доказів на підтвердження виконання аудиторської перевірки.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи надані Сторонами докази по справі, Суд приходить до висновку, що Відповідачем у строк до 31.12.2016 року, що визначений Договором про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року, всупереч нормам чинного законодавства України не були надані послуги з аудиту фінансової звітності ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, за результатами надання яких був би складений Акт наданих послуг, з додатком переліку наданих письмових та усних консультацій Виконавця.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2016 року, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. (п.7.1 Договору)

Суд звертає увагу, що умовами Договору про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року не передбачено можливості пролонгації вказаного договору, а тому Суд зазначає, що з 01.01.2017 року дію укладеного між сторонами Договору було припинено у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

З огляду на вищевикладене, у Відповідача відпала правова підстава для утримання сплачених Позивачем грошових коштів в сумі 135 000 грн. 00 коп.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається у позовній заяві, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. (Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Судом встановлено, що правовідносини за Договором про надання послуг з аудиту фінансової звітності за 2014-2015 роки, складеної у відповідності до МСФЗ, №16/61-Т від 12.07.2016 року між сторонами були припинені 31 грудня 2016 року, у зв`язку з чим з 01 січня 2017 року сплачені Позивачем грошові кошти в сумі 135 000 грн. 00 коп. вважаються такими, що набуті Відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки саме з цього часу утримання Відповідачем сплаченої суми грошових коштів перестало мати під собою договірне обґрунтування, адже правова підстава на її утримання відпала.

15.07.2021 року Позивач надіслав на адресу Відповідача вимогу №1181/06-23 повернути грошові кошти у розмірі 135000 грн. 00 коп., що підтверджується копією накладної, опису вкладення у цінний лист. (а.с.20-25) У відповідь на яку Відповідач листом №492/21 від 23.07.2021 року залишив її без задоволення. (а.с.26)

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, Суд приходить до висновку, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з повернення перерахованих Позивачем коштів у розмірі 135 000 грн. 00 коп.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження повернення Відповідачем грошових коштів Державному підприємству «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» в розмірі 135 000 грн. 00 коп.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не надав послуги з аудиту фінансової звітності, а також не здійснив повернення перерахованих грошових коштів в повному обсязі після закінчення строку дії Договору, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 135 000 грн. 00 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими.

01.10.2021 року Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог Позивача.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі (712/8916/17 (пункт 28)).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом встановлено, що в даному випадку початок перебігу строку позовної давності розпочався з 01.01.2017 року та припинився 01.01.2020 року.

Як встановлено Судом, Державне підприємство «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» звернулось до суду з вказаним позовом 08.09.2021 року, що підтверджується накладною кур`єрської служби доставки. (а.с.40)

Таким чином, загальний строк позовної давності для звернення Державного підприємства «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» до господарського суду з вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» про стягнення заборгованості у розмірі 135 000 грн. 00 коп. сплив 01.01.2020 року.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження переривання Відповідачем строку позовної давності.

Суд не приймає до уваги пояснення Позивача щодо необхідності застосування до даних правовідносин сторін ст. 530 Цивільного кодексу України, оскільки позовні вимоги обґрунтовані саме з посиланням на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України, а тому підлягає застосуванню норми частини першої статті 261 Цивільного кодексу України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також Судом розглянуті та відхилені доводи Позивача щодо нерозповсюдження строків позовної давності за віндикаційним позовом, оскільки підставою позову не є норми статті 387 Цивільного кодексу України.

Оскільки при зверненні до суду з вказаним позовом Позивачем пропущено загальний строк позовної давності, а тому позовні вимоги Державного підприємства «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» про стягнення заборгованості у розмірі 135 000 грн. 00 коп. задоволенню не підлягають, у зв`язку з пропуском загального строку позовної давності за заявою Відповідача.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Державного підприємства «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» про стягнення заборгованості у розмірі 135 000 грн. 00 коп. не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Морський торговельний порт «ЧОРНОМОРСЬК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЙКЕР ТІЛЛІ УКРАЇНА» про стягнення заборгованості у розмірі 135 000 грн. 00 коп. - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 14 листопада 2021 року.

Суддя О.В. Чинчин