РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2021Справа № 910/20886/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" пров. Куренівський, 17, літ. "Ш", м. Київ, 04073

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" вул. Кондратюка, 1, м. Київ, 04201

про стягнення 36 188,88 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" про стягнення 36 188,88 грн., а саме 31 982,60 грн. основного боргу, 2 296,82 грн. пені, 769,58 грн. процентів річних та 139,88 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладених між сторонами Договору № 3 від 07.02.2013 та Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014 в частині своєчасної оплати наданих послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 17.02.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 27.01.2021 надійшла заява б/н від 15.02.2021 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/20886/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/20886/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, через відділ діловодства суду 29.03.2021 від відповідача надійшла заява про відновлення процесуального строку по справі та відзив № 2 від 25.03.2021 на позовну заяву, в якому останній заперечує проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем в порушення вимог договорів не направлено на адресу відповідача повідомлень про готовність до передачі послуг за спірний період; в актах надання послуг за січень-лютий 2020, на які позивач посилається як на підставу своєї вимоги про сплату коштів, відсутній чіткий перелік робіт і послуг, які забезпечувалися виконавцем по відношенню до кожного із ліфтів, а також не вказано, що позивачем як виконавцем виконано усунення виявлених, порушень по кожному із ліфтів, що перебувають в обслуговуванні, зафіксованих перевіркою Держпраці, що унеможливлювало подальше належне технічне обслуговування ліфтового обладнання за договорами.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи суду не надано.

Суд зазначає, що з урахуванням строків встановлених ст. 166 ГПК України, а саме протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов, які були встановлені в ухвалі суду від 23.02.2021, позивач мав подати відповідь на відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, позивач не скористався наданим йому процесуальним правом подачі відповіді на відзив, передбаченим статтею 166 Господарського процесуального кодексу України.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило пояснень на відзив, жодних заяв про неможливість подання таких пояснень та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не скористався наданим йому процесуальними правами, зокрема, останнім не надано відповіді на відзив на позовну заяву, суд здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 07 лютого 2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" (відповідач у справі, замовник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" (позивач у справі, виконавець за договором) укладено Договір № 3 (далі - Договір № 3), згідно з умовами п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надати замовникові послуги з повного технічного обслуговування ліфтового обладнання, а замовник - прийняти і оплатити їх.

В редакції Додаткової угоди № 1 від 01.07.2014 до Договору № 3 сторони виклали п. 1.1 в новій редакції: «За цим Договором виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з повного технічного обслуговування ліфтового обладнання та обладнання диспетчерських систем житлових будинків на об`єкті за адресою: м. Київ, вул. Контратюка, 7, 1-ша черга, а замовник зобов`язується приймати роботи та оплачувати їх на умовах, визначених цим Договором.»

Розділами 2 - 11 Договору № 3 сторони узгодили якість послуг, ціну договору, порядок здійснення оплати, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, обставини непереборної сили, строк дії договору тощо.

Як визначено пунктом 10.1 Договору № 3, даний Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до ___ ______ року. У разі, якщо за один календарний місяць до закінчення строку дії договору, сторони у письмовій формі не повідомили одна одну про розірвання чинного договору, він вважається продовженим на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах.

Вказаний Договір підписаний представниками виконавця і замовника та скріплений печатками сторін.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Згідно з частиною третьою статті 180 Кодексу при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити, зокрема, строк дії договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.1 ст. 251 ЦК України). Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Зокрема, як вбачається з п. 10.1 Договору № 3 від 07.02.2013 строк дії договору сторонами не погоджено.

У відповідності до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 8 статті 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

При цьому судом враховано, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Окрім цього, сторонами 01.07.2014 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 3 від 07.02.2013, якою викладено окремі пункти правочину в новій редакції.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, за відсутності в господарському договорі строку дії правочину у суду немає підстав вважати його неукладеним, враховуючи обставини укладення Додаткової угоди № 1 та фактичне виконання умов Договору сторонами починаючи з дати набрання ним сили.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Так, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання, згідно статті 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Згідно з статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до пункту 5.2 Договору № 3 місце надання послуг: м. Київ, вул. Кондратюка, 7.

Згідно пункту 1.2 Договору № 3 в редакції додаткової угоди № 1 від 01.07.2014 до договору, кількість, найменування та щомісячна вартість технічного обслуговування ліфтового обладнання та обладнання диспетчерських систем, які проводитиме Виконавець, визначаються в Додатку № 1 до Договору в новій редакції.

Роботи по технічному обслуговуванню проводяться відповідно до "Положення про технічне обслуговування ліфтів" та інших чинних в Україні норм та правил, що встановлюють вимоги до виконання зазначених вище робіт, та включають: заміну дверних замків, запобіжників, ламп освітлення кабіни та інші види регламентних робіт. При цьому виконуються роботи з евакуації пасажирів із кабіни зупинених ліфтів та роботи із запуску ліфтів при всіх позапланових зупинках.

Згідно частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з пунктом 3.1 Договору № 3 в редакції додаткової угоди № 1 від 01.07.2014 до договору, вартість технічного обслуговування ліфтового обладнання, за цим Договором за календарний місяць становить: без ПДВ 14 463,25 грн., крім того ПДВ 2 892,60 грн., разом з ПДВ 17 355,90 грн. Вартість технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем, за цим Договором за календарний місяць становить: без ПДВ 1 250,00 грн., крім того ПДВ 250,00 грн., разом з ПДВ 1 500,00 грн.

Положеннями пункту 4.1 Договору № 3 сторонами погодили, що розрахунки здійснюються в національній валюті - гривнях - на підставі Акту здачі-приймання наданих послуг, з можливістю відтермінування платежу до 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг.

Оплата наданих послуг може здійснюватися поетапно на підставі актів здачі-приймання наданих послуг за фактом надання частини від загального обсягу послуг (пункт 4.3. Договору № 3).

Згідно з пунктом 4.4 Договору № 3 сторони щомісячно затверджують обсяги та суми наданих послуг актами здачі-приймання наданих послуг, які підписуються до 31-го числа поточного місяця.

У відповідності до пункту 5.11 Договору № 3 у разі відмови замовника підписати акт, а також при ненаданні письмових претензій протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про готовність до передачі послуг, послуги вважаються прийнятими замовником, виконавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання за Договором, і має право вимагати оплату.

Приймання та передача наданих виконавцем послуг здійснюється по факту надання послуг в присутності належним чином уповноважених представників сторін, про що сторони протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця про готовність до передання послуг, складають акт здачі-приймання наданих послуг (пункт 5.12 Договору № 3).

Окрім цього 01 липня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" (відповідач у справі, замовник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" (позивач у справі, виконавець за договором) укладено Договір про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем № 14/05-03/005 (далі - Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується виконувати роботи по технічному обслуговуванню обладнання диспетчерської системи житлового будинку на об`єкті за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка 7, 1-ша черга, а замовник зобов`язується приймати роботи та оплачувати їх на умовах, визначених цим Договором.

Розділами 2 - 11 Договору сторони узгодили права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, порядок розрахунків, термін дії договору тощо.

Згідно з пунктом 7.1 Договору даний Договір набуває сили з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2014 року.

Якщо жодна зі сторін не заявить про розірвання та/або припинення договору за 30 днів до кінцевого терміну його дії, договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах (пункт 7.2. Договору).

Вказаний Договір підписаний представниками виконавця і замовника та скріплений печатками сторін.

Відповідно до пункту 1.2 Договору вартість технічного обслуговування обладнання диспетчерської системи, за цим Договором за календарний місяць становить 1 500,00 грн. з ПДВ.

У відповідності до пункту 1.4 Договору кількість та найменування обладнання диспетчерської системи, технічне обслуговування яких проводитиме виконавець визначається в Акті прийому-передачі обладнання на технічне обслуговування виконавцю. Вартість технічного обслуговування за календарний місяць визначається в рахунках .

Положеннями пункту 4.1 Договору визначено, що замовник щомісячно проводить оплату послуг згідно рахунків - фактур, або актів наданих послуг. Акти наданих послуг готує виконавець та в двох екземплярах передає замовнику.

Згідно з пунктом 4.2 Договору після підписання замовником акту наданих послуг, останній зобов`язується протягом 10 (десяти) календарних днів перерахувати виконавцю вартість наданих Послуг.

Відповідно до пункту 4.3 Договору отримані акти наданих послуг замовник зобов`язується розглянути та підписати протягом 5-ти робочих днів з моменту отримання, а в разі виникнення будь-яких заперечень надати їх виконавцю у письмовій формі.

У випадку, якщо замовник впродовж 5-ти робочих днів з дати отримання відповідного акту від виконавця не підписує його і письмово не повідомляє про наявність недоліків, Акт вважається прийнятим замовником, а послуги вважаються наданими в повному обсязі і підлягають оплаті (пункт 4.4 Договору).

Як зазначено позивачем в позовній заяві, на виконання умов Договору № 3 від 07.02.2013 та Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт", зокрема, з січня по лютий 2020 року були надані відповідачу послуги на умовах, передбачених укладеними між сторонами Договорами на загальну суму 31 982,60 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви копіями складених та підписаних з боку позивача одноособово Актів надання послуг № 208 від 31.01.2020 на суму 1 500,00 грн., № 210 від 31.01.2020 на суму 14 491,30 грн., № 361 від 29.02.2020 на суму 14 491,30 грн. та № 359 від 29.02.2020 на суму 500,00 грн..

Окрім цього в матеріалах справи наявні виставлені позивачем рахунки на оплату.

З матеріалів справи вбачається, що вищевказані рахунки та акти надання послуг були отримані відповідачем, про що свідчить підпис відповідальної особи за організацію та експлуатацію ліфтів, інженера з експлуатації інженерних мереж ТОВ «Київська комунальна компанія» Приживарової О.А. на описі від 31.01.2020 документів, що передавались замовнику, а також відмітка про реєстрацію вхідної кореспонденції 28.02.2020 на листі ТОВ «Майстерліфт» № 48 від 28.02.2020.

Факт отримання відповідачем вищевказаних актів надання послуг та рахунків відповідачем не заперечується.

Таким чином, за висновками суду, обов`язок позивача як виконавця щодо пред`явлення актів надання послуг за вказаними договорами відповідачеві виконано належним чином, обраний позивачем спосіб передачі актів та рахунків відповідачеві умовам Договору не суперечить.

В свою чергу, визначеному умовами Договору № 3 та Договору обов`язку виконавця зі складення актів наданих послуг кореспондує обов`язок замовника зі своєчасного підписання наданих виконавцем актів для засвідчення факту належного надання послуг за спірними Договорами.

Проте, матеріали справи не містять та сторонами суду не надано доказів розгляду відповідачем Актів наданих послуг № 208 від 31.01.2020, № 210 від 31.01.2020, № 361 від 29.02.2020 та № 359 від 29.02.2020, наявності обґрунтованих заперечень щодо їх змісту або відмови від підписання.

Отже, з огляду на те, що відповідачем в строки визначені умовами Договору № 3 від 07.02.2013 та Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014 не виставлено претензій щодо обсягу, змісту та вартості наданих послуг, зазначених у спірних актах, та заперечень щодо підписання актів наданих послуг, надані позивачем підписані виконавцем в односторонньому порядку акти виконаних послуг за період січень - лютий 2020 вважаються судом такими, що погоджені відповідачем та розцінюються судом в якості належних та допустимих доказів надання виконавцем послуг.

В свою чергу заперечення відповідача проти позову з посиланням на акт Головного управління Державної праці у Київській області перевірки суб`єкта господарювання (виробничого об`єкта) від 18.12.2019 № 5.2/427/609А, яким зафіксовано, що виконавцем послуг з технічного обслуговування ліфтового обладнання виступало ТОВ "Майстерліфт" відповідно до укладеного з ТОВ "Київська комунальна компанія", серед інших, Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014, при виконанні якого встановлено порушення, які ґрунтуються на незабезпеченні належного утримання устаткування, не приймаються судом до уваги, оскільки акт перевірки Держпраці у Київській області від 18.12.2019 не може вважатися належним та допустимим доказом неналежного надання відповідачем послуг у січні - лютому 2020, позаяк перевірка здійснювалась за інший період надання послуг, ніж період надання послуг, стягнення оплати за які є предметом даного спору, а також зважаючи на відсутність будь - яких заперечень відповідача щодо обсягу, змісту та вартості наданих послуг, зазначених у спірних актах за січень - лютий 2020, про що судом зазначалось вище.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання, обумовлені укладеними Договорами, в обсягах, зазначених в Актах, та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень, що дає змогу стверджувати про наявність у відповідача як замовника зобов`язання з оплати наданих послуг, а у виконавця - відповідного права вимагати такої оплати.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, документами, які підтверджують як факт виконання позивачем зобов`язання з надання відповідачеві послуг технічного обслуговування ліфтового обладнання та технічного обслуговування обладнання диспетчерської системи житлового будинку, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з їх оплати, є акти приймання - здачі наданих послуг та саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарських операцій і містять інформацію про вартість наданих послуг.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, всупереч досягнутим домовленостям, відповідач не здійснив своєчасну оплату наданих за спірними договорами послуг, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість в загальній сумі 31 982,60 грн.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки відповідачем не виконувались зобов`язання за спірними Договорами в частині оплати наданих послуг та з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до ТОВ «Київська комунальна компанія» з вимогою № 34 від 14.02.2020 про підписання, повернення та оплату актів наданих послуг, а також повідомленням № 33 від 14.02.2020 про розірвання Договору № 3 від 07.02.2013 та Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014 з 28.02.2020 у зв`язку з порушенням умов вказаних договорів.

Згідно відміток про вхідну реєстрацію зазначені вимога та повідомлення отримані відповідачем 14.02.2020, проте оплата наданих послуг здійснена не була.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо оплати наданих Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" послуг в сумі 31 982,60 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору № 3 від 07.02.2013 та Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014 відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України та статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним укладеного між Договору № 3 від 07.02.2013 та Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014 та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних договорів на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що розмір заборгованості за надані позивачем послуги відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 31 982,60 грн. з оплати наданих позивачем послуг підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За умовами пункту 7.3 Договору № 3 від 07.02.2013 у разі несвоєчасної оплати вартості наданих послуг замовник сплачує виконавцеві штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від загальної суми прострочення за кожний день затримки.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору № 3 від 07.02.2013 та Договору № 14/05-03/005 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання диспетчерських систем від 01.07.2014, позивачем нараховано за загальний період прострочення з 10.02.2020 по 08.08.2020 та пред`явлено до стягнення на підставі пункту 7.3 Договору № 3 від 07.02.2013 пеню в сумі 2 296,83 грн., а також згідно Договору № 3 та Договору на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 769,58 грн. процентів річних та 1 139,88 грн. втрат від інфляції за загальний період прострочення з 10.02.2020 по 17.12.2020, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто визначаючи розмір заборгованості за Договором № 3 та Договором, зокрема, в частині пені, відсотків річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховується пеня, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно статті 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Наразі, як встановлено судом, позивачем при визначенні граничного строку виконання зобов`язань з оплати наданих послуг, а також початку періоду прострочення, не враховано приписи статей 253, 254 Цивільного кодексу України та умови п.п. 4.1, 5.11 Договору № 3 в частині визнання послуг прийнятими за закінченням 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання актів наданих послуг та врахування строку оплати протягом 5 (п`яти) банківських днів з такої дати.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та процентів річних судом встановлено, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договорів та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом початку періоду прострочення, становить 2 040,66 грн. пені та 691,90 грн. процентів річних, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та процентів річних згідно Договору № 3 підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме 2 040,66 грн. пені та 691,90 грн. процентів річних.

Також за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення втрат від інфляції судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань, перерахований судом у відповідності до вимог цивільного законодавства та положень Договору №3, з урахуванням визначеного судом періоду прострочення, становить 1086,06 грн., а отже є більшими, ніж заявлено у позивача. Проте, приймаючи до уваги пред`явлення позивачем до стягнення втрат від інфляції в сумі 1028,88 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну оплату послуг за Договором № 3 підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 1028,88 грн. втрат від інфляції.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення згідно Договору процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір процентів річних, нарахованих позивачем в сумі 69,84 грн., відповідає умовами Договору та приписам чинного законодавства та є арифметично вірним, а також розмір та інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, становить 100,02 грн. втрат від інфляції, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції згідно Договору підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 100,02 грн.

Всього за двома спірними договорами обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, є 761,74 грн. процентів річних та 1128,90 грн. втрат від інфляції, що є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а отже позовні вимоги в частині процентів річних та втрат від інфляції підлягають частковому задоволенню у вказаних сумах.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" (04201, місто Київ, вулиця Кондратюка, будинок 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт" (04073, місто Київ, провулок Куренівський, будинок 17 літера Ш; ) 31 982 (тридцять одна тисяча дев`ятсот вісімдесят дві) грн. 60 коп. основного боргу, 2 040 (дві тисяч сорок) грн. 66 коп. пені, 761 (сімсот шістдесят одну) грн. 74 коп. процентів річних, 1 128 (одна тисяча сто двадцять вісім) грн. 90 коп. втрат від інфляції та 2 086 (дві тисячі вісімдесят шість) грн. 03 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 12 листопада 2021 року.

Суддя А.М. Селівон