ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 Справа № 917/1434/21

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеко», 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 8,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9», 37500, Полтавська обл., м. Лубни, просп. Володимирський, 210,

про стягнення 130 691,11 грн.

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеко» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» про стягнення 130 691,11 грн., з яких 112 677,60 грн. заборгованість за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р., 7 782,11 грн. пеня, 7 771,48 грн. інфляційні втрати, 2 459,92 грн. 3 % річних.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.09.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач оплату за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. виконав не в повному обсязі, чим порушив умови господарського зобов`язання, встановлені зазначеним договором та законом.

У відзиві № 608 від 27.09.2021 р. (вх. № 10775 від 28.09.2021 р.) відповідач повідомив про сплату основної заборгованості за договором № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р., згідно з платіжним дорученням № 1271 від 14.09.2021 р., а також заявив про відсутність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» пені, інфляційних втрат та відсотків річних у зв`язку з недотриманням позивачем визначеного п. 9.1 договору № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. порядку досудового врегулювання спору.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

02.04.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алеко» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» було укладено договір поставки № МП/02.04.2018 (а.с. 8-10).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Продавець (ТОВ «Алеко») зобов`язувався поставити Покупцеві (ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9») мінеральний порошок для асфальтобетонної суміші, надалі іменований «Товар», окремими партіями в порядку, встановленому цим договором, згідно специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а Покупець прийняти і оплатити Товар.

02.04.2018 р., 01.10.2018 р. та 02.04.2019 р. сторонами було підписано специфікації до договору поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р.

Згідно з п. 3.2 договору перехід права власності відбувається в момент поставки відповідної партії товару, що оформляється товарно-транспортною накладною.

На виконання зазначених норм договору поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. позивач передав у власність відповідача товар на суму 224 756,70 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними № 996 від 09.12.2020 р., № 997 від 10.12.2020 р., № 1000 від 11.12.2020 р. та № 1005 від 18.12.2020 р., а також видатковими накладними № 1551 від 09.12.2020 р., № 1552 від 10.12.2020 р., № 1557 від 11.12.2020 р. та № 1569 від 18.12.2020 р. (а.с. 22), підписаними сторонами.

Відповідно до п. 4.1 договору плата за Товар, що поставляється в рахунок цього договору, робиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця, вказаний в п. 11 цього договору на умовах: передплата 100 %.

Позивач вказує, що відповідач за отриманий товар розрахувався не в повному обсязі, з огляду на що заявив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» 130 691,11 грн., з яких 112 677,60 грн. заборгованість за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р., 7 782,11 грн. пеня, 7 771,48 грн. інфляційні втрати, 2 459,92 грн. відсотки річних.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: договір поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р., товарно-транспортні накладні № 996 від 09.12.2020 р., № 997 від 10.12.2020 р., № 1000 від 11.12.2020 р. та № 1005 від 18.12.2020 р., видаткові накладні № 1551 від 09.12.2020 р., № 1552 від 10.12.2020 р., № 1557 від 11.12.2020 р. та № 1569 від 18.12.2020 р., виписки по рахунку ТОВ «Алеко», акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.12.2020 р. по 10.08.2021 р. та ін.

Відповідачем у обгрунтування заперечень проти позову подано платіжне доручення № 1271 від 14.09.2021 р.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов`язання за договором № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. щодо здійснення поставки товару на суму 224 756,70 грн. Так, судом досліджено товарно-транспортні накладні № 996 від 09.12.2020 р., № 997 від 10.12.2020 р., № 1000 від 11.12.2020 р. та № 1005 від 18.12.2020 р., а також видаткові накладні № 1551 від 09.12.2020 р., № 1552 від 10.12.2020 р., № 1557 від 11.12.2020 р. та № 1569 від 18.12.2020 р. та встановлено, що вони мають всі необхідні реквізити, підписані сторонами та скріплені печатками, тож приймаються судом у якості належних доказів виконання позивачем умов договору № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. на вищевказану суму.

Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором та приписів цивільного законодавства України за отриманий товар розрахувався не в повному обсязі.

Так, згідно з виписками по рахунку ТОВ «Алеко» за 29.12.2020 р. (а.с. 31-36) відповідачем було частково сплачено заборгованість за товар, поставлений за договором № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. на суму 112 079,10 грн.

Крім того, в матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія акта звірки взаємних розрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Алеко» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» за період з 01.12.2020 р. по 10.08.2021 р. (а.с. 30), згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. становить 112 677,60 грн.

Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду із даною позовною заявою заборгованість ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. становила 112 677,60 грн.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 14.09.2021 року, тобто після подання Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Алеко» позову у даній справі, відповідачем було здійснено на користь позивача оплату заявленої до стягнення основної заборгованості за договором № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р., що підтверджується платіжним дорученням № 1271 від 14.09.2021 р. на суму 112 677,60 грн. з відміткою банку про виконання.

Приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи викладене, наявні підстави для закриття провадження в даній справі в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за договором постачання природного газу № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. в розмірі 112 677,60 грн.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 8.2 укладеного сторонами договору визначено, що за порушення термінів плати за Товар Покупець виплачує Продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Позивачем наведено розрахунок пені за прострочення оплати вартості товару за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. в розмірі 7 782,11 грн. за період з 10.12.2020 р. по 18.06.2021 р., в т.ч. за період з 10.12.2020 р. по 28.12.2020 р. за прострочення оплати товару, поставленого згідно з видатковою накладною № 1551 від 09.12.2020 р., за період з 11.12.2020 р. по 28.12.2020 р. за прострочення оплати товару, поставленого згідно з видатковою накладною № 1552 від 10.12.2020 р., за період з 12.12.2020 р. по 11.06.2021 р. за прострочення оплати товару, поставленого згідно з видатковою накладною № 1557 від 11.12.2020 р. та за період з 19.12.2020 р. по 18.06.2021 р. за прострочення оплати товару, поставленого згідно з видатковою накладною № 1569 від 18.12.2020 р. (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 6).

Водночас, суд зазначає, що розмір пені розраховується наступним чином: (сума заборгованості) х (кількість днів прострочення) x (подвійна облікова ставка НБУ) / кількість днів у році.

Позивачем здійснено розрахунок пені з урахуванням кількості днів у невисокосних роках (365 днів). Однак, у 2020 році кількість днів становить 366.

З огляду на викладене, суд здійснив перерахунок пені за прострочення оплати вартості товару за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. та дійшов до висновку, що обґрунтованим є розмір пені в сумі 7 778,98 грн. (перерахунок розміру пені за прострочення оплати товару, поставленого згідно з видатковою накладною № 1569 від 18.12.2020 р. в матеріалах справи; по заборгованості за іншими видатковими накладними суд перевірив нарахування пені, не виходить за межі позовних вимог та погоджується з заявленими позивачем сумами).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем приведено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 7 771,48 грн. та 3% річних в розмірі 2 459,92 грн. (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 6).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню.

Водночас, суд здійснив перерахунок розміру 3% річних за прострочення здійснення оплати за договором № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. та дійшов висновку про задоволення вказаних вимог позивача в сумі 2 454,62 грн. (розрахунок в матеріалах справи).

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві № 608 від 27.09.2021 р. (вх. № 10775 від 28.09.2021 р.) суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов"язані поновити їх,не чекаючи пред"явлення претензії або позову.

Згідно зі ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частина 8 Конституції України гарантує звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безопосередньо на підставі Конституції, яка має найвищу юридичну силу та норми якої мають пряму дію.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) вказано, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до ст. 1512 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи викладене, посилання відповідача на недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору, передбаченого договором № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р. судом не приймаються.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» 7 778,98 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р., 7 771,48 грн. інфляційних втрат, 2 454,62 грн. 3 % річних.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, пунктом 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 312,73 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» (37500, Полтавська обл., м. Лубни, просп. Володимирський, 210, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеко» (61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 8, ) 7 778,98 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором поставки № МП/02.04.2018 від 02.04.2018 р., 7 771,48 грн. інфляційні втрати, 2 454,62 грн. 3 % річних; 312,73 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В частині стягнення 112 677,60 грн. основного боргу - закрити провадження у справі.

5. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ГПК України (ст.ст.256,257 ГПК України).

Повне рішення складено 11.11.2021 р.

Суддя О.С. Мацко