ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2021 Справа № 904/52/21

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Орєшкіна Е.В., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Загреба В.С.

за участю представників:

від прокуратури: Вороновська О.В., посвідчення №058608 від 14.12.2020, прокурор

від позивача: не з`явився

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

від відповідача-3: Береза Ю.М., паспорт громадянина України виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 24.01.2007, керівник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 у справі №904/52/21 (суддя Крижний О.М.; рішення ухвалене о 12:43 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 04.06.2021)

за позовом Керівника Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області, м.Жовті Води Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Софіївської селищної ради, с.Софіївка Дніпропетровської області

до відповідача-1: Софіївської районної ради, с.Софіївка Дніпропетровської області

відповідача-2: Комунального закладу "Софіївський центр творчості" Софіївської селищної ради, с.Софіївка Дніпропетровської області

відповідача-3: Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області", м.Дніпро

про визнання недійсним договору оренди та звільнення майна

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Керівник Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Софіївської селищної ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним укладений між Комунальним закладом "Софіївський районний Будинок школяра" та Громадським формуванням з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" договір від 01.04.2015 оренди нерухомого майна, комплексу будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність", загальною площею 619,88 м2 розташованого по вул. Рибацькій, 30 у с. Нова Зоря Софіївського району Дніпропетровської області, посвідчений державним нотаріусом Софіївської нотаріальної контори Дніпропетровської області Русак Ліани Анатоліївни за реєстровим номером 270;

- зобов`язати Громадське формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" звільнити нерухоме майно, комплекс будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність", загальною площею 619,88 м2, розташованого по вул. Рибацькій, 30 у с. Нова Зоря Софіївського району Дніпропетровської області з подальшим підписанням з комунальним закладом "Софіївський районний Будинок школяра" акту приймання-передачі майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений договір оренди нерухомого майна від 01.04.2015 не відповідає вимогам законодавства у сфері охорони дитинства в частині оздоровлення та відпочинку дітей, Конституції України, Законам України "Про охорону дитинства", "Про позашкільну освіту" та іншим нормативним актам.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 у справі №904/52/21 у задоволенні позову Керівника Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Софіївської селищної ради до Софіївської районної ради, Комунального закладу "Софіївський центр творчості" Софіївської селищної ради, Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" про визнання недійсним договору оренди та звільнення майна відмовлено; судові витрати покладено на Дніпропетровську обласну прокуратуру.

Означене судове рішення мотивоване тим, що суд встановив з наданих відповідачем доказів належне користування об`єктом оренди, приведення його у придатний для користування стан. Суд врахував, що об`єкт оренди був переданий в оренду в той час, коли діти на відпочинку у таборі не перебували, що до передання табору в оренду він був у занедбаному стані, наразі табір відновлений та використовується для оздоровлення та відпочинку, у тому числі дітей АТО/ООС. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог прокурора щодо визнання недійсним договору оренди майна позашкільного закладу освіти буде втручанням у право користування майном, легітимність якого не відповідатиме меті такого втручання та балансу інтересів сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з означеним рішенням місцевого господарського суду, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 у справі №904/52/21 та прийняти нове рішення у справі №904/52/21, яким позов заступника керівника Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Прокурор не погоджується з вищезазначеним рішенням господарського суду, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням вимог процесуального законодавства та внаслідок неправильного застосування матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не виконав завдання господарського судочинства щодо повного, неупередженого та об`єктивного з`ясування обставин, оцінки доказів у їх сукупності та вирішення справи.

В обґрунтування доводів прокурор вказує, що недійсність оспорюваного договору обґрунтовано порушенням при його укладенні вимог статті 63 Закону України "Про освіту", статті 9 Закону України "Про позашкільну освіту", статей 2 і 15 Закону України "Про відпочинок та оздоровлення дітей", Закону України "Про охорону дитинства" в частині передачі майна позашкільного навчального закладу в оренду для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.

Прокурор вказує, що:

- факт належності комплексу будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність" до майна закладу позашкільної освіти підтверджується матеріалами справи, визнається та не заперечується сторонами під час розгляду справи;

- наявність у складі матеріально-технічної бази позашкільного Комунального закладу "Софіївський центр творчості" дитячого оздоровчого табору у повній мірі узгоджується із статутною діяльністю закладу та напрямками діяльності позашкільних навчальних закладів, визначених у спеціальному законодавстві, що спростовує висновки суду першої інстанції щодо неможливості використання будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" для цілей позашкільної освіти;

Невірним, за твердженням прокурора, також є висновок суду першої інстанції, зроблений в оскаржуваному судовому рішенні, що прокурор не зазначив конкретний статус майна, що незаконно передано в оренду, оскільки прокурор в позовній заяві та під час розгляду справи зазначав, що комплекс будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" відноситься до майна закладу позашкільної освіти та має освітнє призначення. Разом з цим прокурор вважає, що на статус орендованого майна також розповсюджуються положення Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", які не є взаємовиключними з положеннями Закону України "Про позашкільну освіту", а навпаки застосовуються у комплексі.

Як вказує прокурор, спеціальним законом, що регулює правовий режим майна позашкільного закладу освіти встановлена заборона передачі майна позашкільного закладу в оренду без будь-яких виключень чи застережень. У постанові Вищого господарського суду України від 03.10.2017 у справі №911/19/17 та постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №913/204/18 суди касаційної інстанції при розгляді аналогічних справ дійшли однозначних висновків, що Законом України "Про позашкільну освіту" заборонено передача майна позашкільних навчальних закладів в оренду для цілей, не пов`язаних з освітніми. Тому прокурор вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні невірно застосував норми матеріального права при вирішені спору, а саме положення Закону України "Про позашкільну освіту", без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування положень вказаного нормативного акту в подібних правовідносинах.

Крім того, як вказує прокурор, судом не враховано також доводи прокуратури, що при укладенні спірного договору були порушені вимоги статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ від 10.04.1992 (в редакції на час укладення договору), якою передбачено, що підприємства, установи та організації можуть бути орендарями - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально-визначеного майна, а відтак Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" не може бути орендодавцем нерухомого майна, загальна площа якого становить 619,88 кв.м. Стороною такого договору має виступати орган місцевого самоврядування, уповноважений управляти майном.

За твердженням прокурора хибним є також висновок суду першої інстанції, що діяльність Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" пов`язана з дитячим оздоровленням, оскільки як вбачається зі статуту цієї особи та даних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відповідач не здійснює жодної діяльності, пов`язаної з освітньою або оздоровленням та відпочинком дітей.

Прокурор вказує, що Громадське формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" не підтвердило жодного факту проведення заходів з організації відпочинку або оздоровлення дітей, а також не підтвердило наявності у нього права на проведення таких заходів.

Прокурор вказує, що надані відповідачем суду плани та накази щодо намірів проведення ним різних фестивалів та громадських заходів за участю дітей, не є підтвердженням факту їх проведення. Крім того, відповідач не надав доказів наявності у нього дозволів та прав на проведення відповідних громадських заходів. Відсутність у відповідача ліцензії на здійснення освітньої діяльності виключає можливість надання послуг у сфері позашкільної освіти, у тому числі за напрямом оздоровлення дітей.

Прокурор вважає неправильним також довід суду стосовно того, що прокурором не надано ні планів, ні методичних рекомендацій заходів позашкільної освіти, що могли проводитися саме на території дитячого табору, вказуючи, що основним документом, що містить заплановані і організовані закладом позашкільної освіти заходи є освітня програма закладу, в якому місце проведення кожного освітнього заходу не передбачено, та що суд не вказав, на яких правових підставах Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" може запланувати та провести освітні заклади у будівлях та спорудах, що передані ним у оренду та знаходяться у володінні третьої особи. Також вказує, що строк зберігання відповідних документів у 5 років на момент звернення прокурора до суду сплив.

Як вважає прокурор, застосування прокурором представницьких повноважень на захист інтересів держави порушених нецільовим використанням майна позашкільного освітнього закладу повністю узгоджується з пріоритетними завданнями у сфері оздоровлення та відпочинку дітей, визначеними у нормативних актах центральними органами державної влади.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Софіївська селищна рада (позивач), Софіївська районна рада (відповідач-1), Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" Софіївської селищної ради (відповідач-2) та Громадське формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" (відповідач-3) відзив на апеляційну скаргу по суті заявлених вимог не надали, що відповідно до положень частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду 26.07.2021 у складі колегії суддів головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Кощеєв І.М., Кузнецова І.Л. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 у справі №904/52/21; розгляд справи призначено в судовому засіданні на 20.09.2021 о 16:00 год.

11.08.2021 від позивача надійшло клопотання, в якому заявник просить розгляд справи здійснювати без присутності представника Софіївської селищної ради, за наявними у справи матеріалами.

За розпорядженням керівника апарату суду від 20.09.2021, у зв`язку із звільненням у відставку судді Кузнецової І.Л., проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи №904/52/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна Е.В., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 визначеним складом суду прийнято апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 у справі №904/52/21 до свого провадження.

У судове засідання 20.09.2021 представники відповідачів-1 та 2 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами за відсутності представників відповідачів 1 та 2.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та представника відповідача-3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Судом встановлено, що між Комунальним закладом "Софіївський районний Будинок школяра" (орендодавець) та Громадським формуванням з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна від 01.04.2015.

Згідно з пунктом 1.1. договору з метою ефективного використання комунального майна орендодавець на підставі рішення Софіївської районної ради від 23.10.2014 №387-41/VI "Про оренду нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл та селищ Софіївського району" передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, далі - об`єкт оренди, для організації відпочинку та реабілітації.

Відповідно до пункту 2.1. договору об`єктом оренди є: група інвентарних об`єктів - комплекс будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність" за адресою: вул. Рибацька, буд. 30, с. Нова Зоря, Софіївського району Дніпропетровської області, зареєстроване право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним №7723045, в тому числі:

а) житловий будинок (двоповерховий) (А) - загальною площею 179,4 кв.м, в т.ч. на І поверсі 90,5 кв.м, на ІІ поверсі 88,9 кв.м;

б) їдальня (Б) площею 80,7 кв.м;

в) будинок (в кількості 10 шт. (Д-М) - загальною площею 332,0 кв.м (1-33,2 кв.м);

г) туалет (Н) - площею 27,78 кв.м;

д) огорожа металева.

Вартість об`єкта оренди визначена згідно із висновком про вартість об`єкта оцінки станом на 23 липня 2014 року становить 285840,00 грн. (пункт 2.2. договору).

Пунктом 2.3. договору передбачено, що стан об`єкта оренди на момент укладення договору зазначається в акті приймання передачі об`єкта оренди, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток 1).

Згідно з пунктом 2.4. договору об`єкт оренди належить до спільної власності територіальних громад Софіївського району і знаходяться на балансі комунального закладу "Софіївський будинок школяра".

Відповідно до пункту 3.1. договору орендар вступає в строкове платне користування об`єктом оренди у термін, вказаний в договорі, але не раніше нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається Софіївська районна рада, а орендар користується ним протягом строку оренди (пункт 3.2. договору).

За користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що належить до спільної власності територіальних громад Софіївського району, та порядок її використання і становить без ПДВ за базовий місяць оренди 1195,76 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць (пункти 4.1., 4.3. договору).

Орендна плата перераховується до загального фонду районного бюджету та орендодавцю у співвідношенні 30% та 70% відповідно щомісяця, на підставі рахунків, виставлених централізованою бухгалтерією відділу освіти Софіївської районної державної адміністрації (пункт 4.6. договору).

Відповідно до пункту 11.1. договору цей договір укладено строком на 49 років з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору.

Даний договір посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Русак Л.А. 01.04.2015 та реєстровано за №270.

01.04.2015 сторонами договору підписано акт приймання-передачі майна в оренду.

Керівник Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області (надалі також - прокурор) зазначає, що економічна діяльність орендаря не передбачає надання послуг у галузі позашкільної освіти, організації оздоровлення та відпочинку дітей та їхньої реабілітації. Відповідно, укладаючи договір оренди нежитлового приміщення - комплексу будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність", сторони фактично змінили його цільове призначення позашкільного закладу і таким чином позбавили дітей різної вікової категорії отримувати повноцінне оздоровлення та відпочинок.

Прокурор вказує, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам Конституції України, Законам України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", "Про охорону дитинства", "Про позашкільну освіту" та інших нормативно-правових актів.

Вказане і стало причиною звернення до суду з позовом.

Перед зверненням до суду прокурором направлено на адресу позивача (Софіївської селищної ради) повідомлення в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", в якому повідомлялось про виявлені порушення вимог закону, а також про встановлення прокурором підстав представництва в особі відповідних органів. При цьому звернутою увага на можливість оскарження позивачем до суду підстав представництва прокурором інтересів держави у даних правовідносинах.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами.

Частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяв, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Як зазначено у пункті 3 рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року справа №1-1/99 №3-рп/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. В основі інтересів держави завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих зокрема на охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

У пункті 4 рішення Конституційного суду України від 8 квітня 1999 року №1-1/99 №3рп/99 зазначено, що із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції.

Як вказує прокурор у справі, яка наразі розглядається господарським судом, відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам - учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі - Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, х місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

У пункті 7 вказаних Рекомендацій передбачено, що ілюстрацію повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється у суді.

За твердженням прокурора у даному випадку має місце порушення економічних інтересів держави, у зв`язку з неправомірним використанням державного майна.

Також прокурор стверджує, що у даному випадку інтереси держави порушені не лише неправомірним використанням загальнодержавної власності, а й фактичним недотриманням Державним бюджетом коштів, у зв`язку з допущеними порушеннями при укладенні спірного договору.

Прокурор вказує, що враховуючи, що Софіївською селищною радою - уповноваженим органом управляти майном, яке неправомірно передано в оренду за оспорюваним договором, не вжито заходи на захист інтересів територіальної громади, він вимушений звернутися з даним позовом до господарського суду.

Позивачем такі підстави застосування прокурором представницьких повноважень не оскаржувались.

З метою отримання копії оспорюваного договору прокурором направлено запити на адресу Софіївської селищної ради. Однак Софіївська селищна рада не надала копію оспорюваного договору прокурору, посилаючись на відсутність у прокурора повноважень на отримання відповідної інформації та договору. Софіївська районна рада та Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" Софіївської селищної ради зі своєї сторони на запит прокурора про надання інформації та копії документів про передачу в оренду майна Дитячого оздоровчого табору "Юність" також відмовили в їх наданні, посилаючись на відсутність у прокурора повноважень на їх отримання.

Тому, звертаючись із позовом, прокурор водночас клопотав перед господарським судом про витребування оспорюваного договору.

Відповідно до прохальної частини позову керівник Жовтоводської місцевої прокуратури просив визнати недійсним договір оренди нерухомого майна з підстав, встановлених у частині 1 статті 202, частинах 1-3, 5 та 6 статті 203 та статті 215 Цивільного кодексу України та зобов`язати звільнити нерухоме майно згідно з положеннями частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 208 Господарського кодексу України.

Спірні правовідносини сторін виникли у зв`язку з укладанням та виконанням господарського договору, предметом якого є користування майном комунальної власності на умовах оренди, який як вважає прокурор слід визнати недійсним з підстав того, що об`єкт оренди використовується орендарем не за цільовим призначенням, а саме не для позашкільної освіти, відпочинку та оздоровлення дітей, чим порушується законодавство у сфері охорони дитинства, а також через порушення економічних інтересів держави, у зв`язку з неправомірним використанням державного майна, захист яких належним чином не здійснює орган уповноважений управляти цим майном - Софіївська селищна рада, яка мала би діяти в інтересах відповідної громади.

Частина перша статті 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 202 Цивільного кодексу України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Суд оцінює наявність підстав для визнання договору недійсним на момент його укладення.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються також загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

Положеннями статей 11, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Оспорюваний договір є господарським договором, який за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Стаття 283 Господарського кодексу України встановлює, що:

1. За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

2. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

3. Об`єктом оренди можуть бути:

державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як єдині майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання;

нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення);

інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

4. Оренда структурних підрозділів державних та комунальних підприємств не повинна порушувати виробничо-господарську цілісність, технологічну єдність даного підприємства.

5. Законом може бути встановлено перелік державних та комунальних підприємств, єдині майнові комплекси яких не можуть бути об`єктом оренди.

6. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так частина перша статті 760 Цивільного кодексу України визначає, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Відповідно до частини третьої статті 760 Цивільного кодексу України особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що предметом доказування у даній справі є: встановлення обставин укладення договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності, наявність/відсутність підстав для визнання його недійсним та наявність підстав для повернення майна орендодавцеві.

Судом першої інстанції правильно встановлено щодо складу та правового статусу майна, що Об`єктом оренди за спірним договором є група інвентарних об`єктів - комплекс будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність", тобто в оренду передано дитячий табір.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.01.2021, власником цього Об`єкта є Софіївська селищна рада, а форма власності цього майна - комунальна (а.с.93-96 т.1).

Будівлі та споруди оздоровчого табору "Юність", який знаходиться за адресою: вул.Рибацька, буд. 30, с. Нова Зоря, перебувають на балансі Комунального закладу "Софіївський районний Будинок школяра" (перейменоване на Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" Софіївської селищної ради).

23 жовтня 2014 року рішенням Софіївської районної ради за №387-41/VI надано дозвіл Комунальному закладу "Софіївський районний Будинок школяра" про передачу в оренду Громадському формуванню з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" комплексу будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність", який знаходиться за адресою: вул. Рибацька, буд. 30, с. Нова Зоря Софіївського району Дніпропетровської області, та є спільною власності територіальних громад сіл, селищ Софіївського району і перебуває на балансі комунального закладу "Софіївський районний Будинок школяра".

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - комплекс будівель та споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" передано Комунальним закладом "Софіївський районний Будинок школяра" Громадському формуванню з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" на підставі договору оренди від 01.04.2015, посвідченого державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Русак Ліаною Анатолівною за реєстровим номером 270, строком до 01.04.2064.

Рішенням Софіївської районної ради від 18.01.2017 №130-14/VІІ (пунктом 1.1.) передбачено передати зі спільної власності територіальних громад сіл та селищ Софіївського району до комунальної власності Софіївської селищної ради: юридичну особу - комунальний заклад "Софіївський районний будинок школяра" (, місцезнаходження: Україна, 53100, вулиця Шкільна, будинок 23, смт. Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області) та його майно.

03.02.2017 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів Комунального закладу "Софіївський районний Будинок школяра", а саме змінено назву юридичної особи на Комунальний заклад "Софіївський центр творчості", а також змінено орган управління закладом з Софіївської районної ради на Софіївську селищну раду.

Отже наразі власником означено майна є територіальна громада в особі Софіївської селищної ради і це майно перебуває на балансі Комунального закладу "Софіївський районний Будинок школяра". Відтак означене майно за своїм правовим статусом є майном комунальної власності.

За визначенням, яке наведене у статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-ХІІ (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до преамбули та статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-ХІІ (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору) цей Закон покликаний забезпечити підвищення ефективності використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам та регулює: організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Щодо цільового призначення означеного майна судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до Статуту Комунального закладу "Софіївський центр творчості" (колишня назва "Софіївський районний Будинок школяра") - цей заклад є комплексним позашкільним навчальним закладом (пункт 1.10). Головною метою Закладу є надання якісних освітніх послуг для реалізації права громадян на здобуття освіти (пункт 2.1.). Одним з головних завдань Закладу є також: задоволення потреб дітей та підлітків у позашкільній освіті, організації їх оздоровлення, дозвілля та відпочинку (пункт 2.2.).

Згідно з положеннями частини першої статті 27 Закону України "Про позашкільну освіту" для здійснення навчально-виховної роботи закладам позашкільної освіти надаються в користування або в оренду спортивні об`єкти, культурні, оздоровчі та інші заклади безоплатно або на пільгових умовах. Порядок надання зазначених об`єктів у користування або в оренду визначається відповідними місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про позашкільну освіту" позашкільна освіта у закладах позашкільної освіти може здійснюватися, зокрема, за такими напрямками:

- фізкультурно-спортивний або спортивний, який забезпечує розвиток здібностей вихованців, учнів і слухачів, необхідні умови для повноцінного оздоровлення, загартування, змістовного відпочинку і дозвілля, занять фізичною культурою і спортом, підготовку спортивного резерву для збірних команд України, набуття навичок здорового способу життя;

- оздоровчий, який забезпечує необхідні умови для змістовного відпочинку та передбачає оволодіння вихованцями, учнями і слухачами знаннями про здоровий спосіб життя, організацію їх оздоровлення, набуття і закріплення навичок, зміцнення особистого здоров`я і формування гігієнічної культури особистості;

Відтак, наявність у складі матеріально-технічної бази позашкільного Комунального закладу "Софіївський центр творчості" дитячого оздоровчого табору узгоджується із статутною діяльністю закладу та напрямками діяльності позашкільних навчальних закладів, визначених у спеціальному законодавстві.

За наведеного вище колегія суддів погоджується з твердженням прокурора, що означений комплекс будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" відноситься до майна закладу позашкільної освіти та може мати освітнє призначення.

Разом з цим за своїм цільовим призначенням означений комплекс будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" слід віднести до дитячого закладу оздоровлення та відпочинку.

Так, відповідно до пункту 1 Типового положення про дитячий заклад оздоровлення та відпочинку дитячий заклад оздоровлення та відпочинку (далі - дитячий заклад) - постійно або тимчасово діючий, спеціально організований або пристосований заклад, призначений для оздоровлення, відпочинку, розвитку дітей, що має визначене місце розташування, матеріально-технічну базу, кадрове забезпечення та технології для надання послуг з оздоровлення та відпочинку дітей відповідно до державних соціальних стандартів надання послуг з оздоровлення та відпочинку.

Дія цього Положення поширюється на дитячі заклади незалежно від підпорядкування та форми власності.

Дитячий заклад у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, цим Положенням і власним статутом (положенням).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей" передбачено, що законодавство у сфері оздоровлення та відпочинку дітей складається з Конституції України, Сімейного кодексу України, законів України "Про охорону дитинства", "Про позашкільну освіту", цього та інших законів, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інших нормативно-правових актів.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей" дитячі заклади оздоровлення та відпочинку незалежно від форми власності, що діють як юридичні особи або не мають статусу юридичної особи і перебувають у складі підприємств, установ та організацій як їхні філіали чи структурні підрозділи, обов`язково включаються до складу мережі дитячих закладів оздоровлення та відпочинку.

Майнові об`єкти оздоровлення та відпочинку дітей обов`язково вносяться до Державного реєстру майнових об`єктів оздоровлення та відпочинку дітей.

Відомості про майнові об`єкти оздоровлення та відпочинку дітей, якими користується дитячий заклад оздоровлення та відпочинку, керівник такого закладу подає до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері оздоровлення та відпочинку дітей, для внесення до Державного реєстру майнових об`єктів оздоровлення та відпочинку дітей протягом одного місяця з дня отримання документів на право власності на зазначені майнові об`єкти відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Тому колегія суддів також погоджується з аргументом прокурора, що на статус орендованого майна також розповсюджується положення Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", а правовий режим означеного нерухомого майна - комплексу будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" у рівній мірі регулюється, як Законом України "Про позашкільну освіту" так і Законом України "Про оздоровлення та відпочинок дітей".

Між тим судом першої інстанції встановлено, що Дитячий оздоровчий табір "Юність" не був внесений до Державного реєстру майнових об`єктів оздоровлення та відпочинку дітей.

Відповідно до листа Національної соціальної сервісної служби України від 14.04.2021 №0000-0202-5/4656, наразі в реєстрі відсутня інформація щодо дитячого оздоровчого табору "Юність", розташованого за адресою: вул. Рибацька, буд. 30, с. Нова Зоря Софіївського район Дніпропетровської області.

За оперативною інформацією Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації відомості щодо зазначеного закладу у мережі дитячих закладів оздоровлення та відпочинку регіону відсутні.

До Нацсоцслужби, утвореної постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 №783 "Деякі питання Національної соціальної сервісної служби України", не передавалася запитувана інформація щодо погодження Мінсоцполітики передачі в оренду комплексу будівель та споруд зазначеного закладу.

У листі зазначено про направлення листа Дніпропетровської обласної прокуратури №24-297вих-21 від 04.03.2021 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної держаної адміністрації для розгляду в межах компетенції та інформування по суті порушеного питання.

Відповіді Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної держаної адміністрації для розгляду в межах компетенції та інформування по суті порушеного питання матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що органи управління майном дитячого табору взагалі не вчинили дій для того, щоб дане майно можна було використовувати за цільовим призначенням.

Як убачається з матеріалів справи та встановив суд першої інстанції причиною цього є те, що цей об`єкт тривалий час не використовувався за своїм цільовим призначенням.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що укладенню оскаржуваного договору передувало рішення Софіївської районної ради, оформлене протоколом №41 від 23.10.2014, яким вирішили передати Громадському формуванню з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" групу інвентарних об`єктів комплекс будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність", що є спільною власністю територіальних громад сіл та селищ Софіївського району та перебуває на балансі Комунального закладу "Софіївський районний будинок школяра", для організації оздоровлення, відпочинку та реабілітації учасників антитерористичної операції строком на 49 років за базовою місячною орендною платою, обрахованою на підставі орендної оцінки незалежного експерта 1195,76 грн. без ПДВ. Додатково пропонувалося провести капітальний ремонт адміністративної будівлі; провести капітальний ремонт будівлі їдальні; провести реконструкцію (будівництво) системи комунікацій - водо-теплопостачання; облаштувати прибережну смугу та пляжну зону; здійснити заходи озеленення території; облаштувати паркову зону; облаштувати зону відпочинку, спортивний майданчик, автостоянку, проїзні та пішохідні доріжки.

На засідання сесії був присутній радник голови Дніпропетровської облдержадміністрації, керівник Штабу національного захисту Береза Ю.М., який пояснив, що даний табір недіючий вже десять років. У Штабу є можливість його відновити. В такому вигляді, в якому він знаходився, його експлуатації неможлива.

На питання, щодо можливості відпочинку дітей району на території табору, керівник Штабу повідомив, що гадає, що дане питання вирішиться позитивно. Проте, на момент прийняття рішення на території табору навіть дорослим, відпочивати неможливо, майно практично знищене.

Депутат районної ради, начальник відділу комунальної власності та юридичної роботи районної ради Акастьолова Л.П. додатково повідомила, що в ході перевірки районної ради Контрольно-ревізійним відділом в місті Дніпропетровську Контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області, що також відмічене у відповідному Акті, було вказано на нераціональне використання майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл та селищ Софіївського району. Зауваження стосувалося табору "Юність", який не використовується і занедбується.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що табір не використовувався за цільовим призначення до його передачі в оренду відповідачу-3.

Щодо заборони на передання комплексу будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" в оренду, то колегія суддів виходить з наступного.

Закон України "Про позашкільну освіту" відповідно до Конституції України визначає державну політику у сфері позашкільної освіти, її правові, соціально-економічні, а також організаційні, освітні та виховні засади.

Система позашкільної освіти - освітня підсистема, що включає державні, комунальні, приватні заклади позашкільної освіти; інші заклади освіти як центри позашкільної освіти (заклади загальної середньої освіти незалежно від підпорядкування, типів і форм власності, в тому числі школи соціальної реабілітації, міжшкільні навчально-виробничі комбінати, заклади професійної (професійно-технічної) та фахової передвищої); гуртки, секції, клуби, культурно-освітні, спортивно-оздоровчі, науково-пошукові об`єднання на базі закладів загальної середньої освіти, навчально-виробничих комбінатів, закладів професійної (професійно-технічної) та фахової передвищої; клуби та об`єднання за місцем проживання незалежно від підпорядкування, типів і форм власності; культурно-освітні, фізкультурно-оздоровчі, спортивні та інші заклади освіти, установи; фонди, асоціації, діяльність яких пов`язана із функціонуванням позашкільної освіти; відповідні органи управління позашкільною освітою і науково-методичні установи, інші суб`єкти освітньої діяльності, що надають освітні послуги у системі позашкільної освіти (стаття 1 Закону України "Про позашкільну освіт").

Тобто даний закон спрямований на захист позашкільної освіти, і не регулює порядок відпочинку та оздоровлення дітей.

Частиною першою статті 16 Закону України "Про позашкільну освіту" передбачено, що освітня програма - це єдиний комплекс освітніх компонентів, спланованих і організованих закладом позашкільної освіти для досягнення учнями, вихованцями, слухачами результатів навчання (набуття компетентностей).

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про позашкільну освіту" заклади позашкільної освіти можуть використовувати типові освітні програми або розробляти свої освітні програми на основі типових освітніх програм.

Тобто, основним документом, що містить заплановані і організовані закладом позашкільної освіти заходи є освітня програма закладу. Водночас, визначення в освітній програмі місця проведення кожного освітнього заходу не передбачено. Не зазначається місце проведення освітніх заходів в методичних рекомендаціях, які мають загальний рекомендаційний характер.

Так суд першої інстанції правильно звернув увагу на ту обставину, що наявність у балансоутримувача майна статусу закладу позашкільної освіти не є автоматичним доказом того, що орендоване майно використовується саме для цілей позашкільної освіти. І прокурором не надано доказів використання орендованого майна саме для цілей позашкільної освіти.

Подане до матеріалів справи свідоцтво про атестацію Комунального закладу "Софіївський районний Будинок школяра" свідчить про можливість прийому дітей для надання позашкільної освіти саме комунальним закладом, який може і не використовувати приміщення табору саме для позашкільної освіти, а використовувати інші наявні приміщення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області використовував об`єкт дитячого табору "Юність" для проведення позашкільної освіти.

Досліджуючи матеріали справи на предмет чи використовувалося спірне майно до передачі його в оренду відповідачу-3, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що прокурором не надано планів чи методичних рекомендацій заходів позашкільної освіти, що могли провадитися саме на території дитячого табору.

Стосовно наявності документів, які б підтверджували використання нерухомого майна у освітній діяльності до моменту укладення договору, прокурор зазначав, що згідно з Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5 "Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів" строк зберігання листування з центральними та місцевими органами державної влади, органами місцевого самоврядування з основних (профільних) питань діяльності становить 5 років.

Однак твердження прокурора, що на момент звернення прокурора до суду строк зберігання відповідних документів сплив, ще не свідчить про факт знищення цих документів та неможливість надати їх до суду, оскільки відповідних доказів (запитів про витребування документів, інформації про те, чи створювались в діяльності відповідача-2 такі документи, та актів про їх знищення тощо) суду не надано. Тому наведене прокурором обґрунтування неподання таких доказів відхиляються колегією суддів з тих міркувань, що прокурор та позивач не були обмежені у подані будь-яких інших доказів, які б могли засвідчити факт використання спірного майна з метою оздоровлення та відпочинку дітей його балансоутримувачем.

Також матеріали справи не містять жодного доказу, які б свідчили про наявність умов (обладнаного приміщення, наявність комунікацій тощо) та можливостей проводити на території дитячого табору "Юність" заходи позашкільної освіти.

Не спростовано цієї обставини прокурором і в апеляційній скарзі.

При цьому суд першої інстанції правильно врахував, що згідно з частиною другою статті 9 Закону України "Про позашкільну освіту" державна політика у сфері позашкільної освіти спрямована на: збереження та розвиток мережі державних та комунальних закладів позашкільної освіти без права їх перепрофілювання, перепідпорядкування, злиття, передачі приміщень, обладнання, техніки в оренду, концесію, відчуження (продажу) землі, майна.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про позашкільну освіту" додатковими джерелами фінансування закладу позашкільної освіти є: кошти, одержані за надання додаткових освітніх послуг, роботи, виконані закладом позашкільної освіти на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян, доходи від реалізації власної продукції, від надання в оренду приміщень, обладнання, що не оподатковуються і спрямовуються на соціальні потреби та розвиток закладу освіти.

Суд звертає увагу, що вказаний вище Закон, визначаючи спрямованість державної політики на збереження та розвиток мережі державних та комунальних закладів позашкільної освіти без права їх перепрофілювання, перепідпорядкування, злиття, передачі приміщень, обладнання та техніки в оренду, при цьому допускає передання приміщень в оренду.

Щодо положень Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", то відповідно до частини четвертої статті 15 цього Закону передбачено, що засновник (власник) дитячого закладу оздоровлення та відпочинку державної чи комунальної форми власності не має права ліквідувати його, зменшувати територію, кількість ліжко-місць, а також передавати в оренду приміщення (будівлі) для провадження діяльності, не пов`язаної з оздоровленням та відпочинком дітей, під час перебування дітей у відповідному закладі без погодження з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері оздоровлення та відпочинку дітей.

Як зазначено вище, судом у цій справі встановлено, що означений комплексу будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" хоча і перебував на балансі комплексного позашкільного навчального закладу, однак за своїм цільовим призначенням мав би використовуватися суто як дитячий заклад оздоровлення та відпочинку.

Втім прокурором та позивачем не надано доказів використання майна до передачі в оренду відповідно до мети, виходячи з назви дитячого табору, - саме як закладу відпочинку та оздоровлення дітей.

За встановленого вище колегія суддів вважає, що у даному випадку у визначенні можливості передання означеного об`єкту в оренду пріоритетному застосуванню підлягають норми Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", а тому погоджується з судом першої інстанції, що засновником (власником) дитячого закладу оздоровлення та відпочинку не було порушено приписи частини четвертої статті 15 Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", оскільки означений комплекс будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність" тривалий час не використовувався за своїм цільовим призначенням, а під час передання його в оренду відповідачу діти у цьому закладі не перебували.

Щодо правомочностей Комунального закладу "Софіївський центр творчості" (колишня назва "Софіївський районний Будинок школяра" виступати орендодавцем означеного Об`єкту.

Стаття 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ від 10.04.1992 (в редакції на час укладення договору) встановлює, що підприємства, установи та організації можуть бути орендарями - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально-визначеного майна.

З матеріалів справи убачається, що загальна площа орендованого нерухомого майна за спірним договором становить 619,88 кв.м.

Отже, колегія суддів погоджується з прокурором, що відповідно до статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" не може бути його орендодавцем, оскільки стороною спірного договору має виступати орган місцевого самоврядування, уповноважений управляти майном.

Однак разом із цим колегія суддів враховує, що як встановлено судом, рішенням Софіївської районної ради від 23 жовтня 2014 року за №387-41/VI надано дозвіл Комунальному закладу "Софіївський районний Будинок школяра" про передачу в оренду Громадському формуванню з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" комплексу будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність".

Таке рішення органу місцевого самоврядування наразі є виконаним шляхом укладення спірного договору.

В оцінці спірних правовідносин на предмет правомочності відповідача-3, як Орендаря, використовувати спірний об`єкт нерухомого майна в своїй господарській діяльності колегія суддів виходить з наступних мотивів.

Судом встановлено, що згідно зі Статутом Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області", зареєстрованого рішенням №292 від 18.06.2014 Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, до завдань формувань належить: У сфері охорони: - надання допомоги органам внутрішніх справ у забезпеченні громадського порядку і громадської безпеки, запобігання кримінальним і адміністративним правопорушенням; - інформування органів та підрозділів внутрішніх справ про вчиненні або ті, що готуються кримінальні правопорушення, місця зосередження злочинних угруповань; - сприяння органам внутрішніх справ у виявленні кримінальних правопорушень, розшуку осіб, які їх вчинили, захисті інтересів держави, підприємств, установ, організацій, громадян від злочинних посягань; - участь у забезпеченні безпеки дорожнього руху та боротьбі з дитячою бездоглядністю і правопорушеннями неповнолітніх.

У разі виникнення надзвичайних ситуацій:

- надання невідкладної допомоги особам, які потерпіли від нещасних випадків чи правопорушень; - участь у рятуванні людей і майна, підтриманні громадського порядку.

Згідно з інформацією з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним та єдиним видом економічної діяльності Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" є: діяльність у сфері громадського порядку та безпеки (основний) код КВЕД 84.21 Діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки.

Отже, економічна діяльність громадського формування не передбачає надання послуг у галузі позашкільної освіти, організації оздоровлення та відпочинку дітей та їхньої реабілітації.

Тобто, як убачається зі Статуту Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" та даних щодо відповідача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач-3 не створювався з метою діяльності, пов`язаної з освітньою або оздоровленням та відпочинком дітей.

Як встановлено вище у пункті 1.1. спірного договору сторонами обумовлено, що нерухоме майно, об`єкт оренди, передається орендарю для організації відпочинку та реабілітації.

В спірному договорі відсутні дані, що табір передається для реабілітації та відпочинку бійців полку патрульної служби міліції особливого призначення "Дніпро-1" ГУМВС України в Дніпропетровській області, сімей загиблих та поранених, добровольців, учасників бойових дій в зоні АТО/ООС, волонтерів.

Разом з цим судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем-3 надано плани заходів організації оздоровлення дітей членів Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" бійців полку патрульної служби міліції особливого призначення "Дніпро-1" ГУМВС України в Дніпропетровській області, сімей загиблих та поранених, добровольців, учасників бойових дій, волонтерів:

- на 2015 рік (Родинний еко-фестиваль з прибирання берега річки Саксагань на свято Івана Купала (сортування сміття, розведення багаття з прибраного сміття); Проведення змагань з рибної ловлі серед дітей учасників АТО та волонтерів (ночівля в наметах, приготування Куліша та юшки); Організація змагань по орієнтуванню на місцевості серед сімей членів Штабу національного захисту (установка траси, змагання, нагородження, приготування Куліша, спілкування) з нагоди вшанування загиблих в Іловайських подіях);

- на 2016 рік (Родинний еко-фестиваль присвячений дню пам`яті та примирення (прибирання берега річки Саксагань та підготовка території до сезону, святковий куліш); таборування учасників міжрайонних масштабних змагань дитячих колективів зі спортивного орієнтування "Джура"; Організація та проведення Дня захисту дітей (естафета "Веселі старти", фрукти, соки, печиво); Навчання річним керуванням БПЛА дітей; Святкування свята Івана Купала для дітей старшого шкільного віку (плетіння та пускання вінків на воду, розведення багаття); Проведення змагань з рибної ловлі серед дітей учасників АТО та волонтерів (ночівля в наметах, приготування куліша та юшки); Організація заходів по вшануванню героїв Іловайської трагедії з членами родин загиблих (вручення дітям загиблих героїв подарунків, перегляд фільму "Іловайськ. Лицарі неба");

- на 2017 рік (Проведення традиційного родинного еко-фестивалю присвяченого дню пам`яті та примирення (прибирання берега річки Саксагань та підготовка території до сезону, святковий куліш); Організація табору вихідного дня для родин з можливістю відвідування села Жовтоолександрівка в урочищі Княжі Байраки Етно-рок-фестиваль "Козак Фест" (надання трансферу); Організація та проведення Дня захисту дітей (конкурс дитячого малюнку для бійців в зоні АТО, фрукти, соки, печиво); Вишкіл дітей бійців АТО, волонтерів, військово-спортивна гра, розбирання-збирання макетів зброї, первинне навчання тактичної медицини; Табір вихідного дня на святі Івана Купала з участю в турнірі з рибної ловлі "Кубок Саксагані 2017"; Оздоровчий збір футбольної команди СК "Дніпро-1 - Борисфен" та підготовка до чемпіонату області серед спортивних клубів та колективів з футболу; Організація заходів по вшануванню героїв Іловайської трагедії з членами родин загиблих (вручення дітям загиблих героїв подарунків, перегляду фільму "Піски. Лицарі неба");

- на 2018 рік (Проведення щорічного родинного еко-фестивалю присвяченого дню пам`яті та примирення (прибирання берега річки Саксагань та підготовка території до сезону, святковий куліш); Організація табору вихідного дня для родин з можливістю відвідування села Жовтоолександрівка в урочищі Княжі Байраки Етно-рок-фестиваль "Козак Фест" (надання трансферу); Організація табору з проведенням дитячо-юнацької військово-патріотичної гри "Сокіл" ("Джура"); Табір вихідного дня з відвідуванням свята Івана Купала на Саксагані (кулінарні мастер-класи, показ колекції одягу від дизайнера А.Тан); Табір родин з нагоди дня родини та дня рибака з конкурсом на найбільшу виловлену рибу та найбільший улов родиною "від малого до великого"; Організація заходів по вшануванню героїв Іловайської трагедії з членами родин загиблих (вручення дітям загиблих героїв подарунків, психологічні тренінги));

- на 2019 рік (Проведення традиційного родинного еко-фестивалю присвяченого дню пам`яті та примирення (прибирання берега річки Саксагань та підготовка території до сезону, святковий куліш); Організація табору вихідного дня для родин з можливістю відвідування села Жовтоолександрівка в урочищі Княжі Байраки Етно-рок-фестиваль "Козак Фест" (надання трансферу); Організація табору з проведенням дитячо-юнацької військово-патріотичної гри "Сокіл" ("Джура") (конкурс на кращий куліш, вишкіл, стрільба з лука та інше); Табір родин з нагоди дня родини та дня рибака з конкурсом на найбільшу виловлену рибу та найбільший улов родиною "від малого до великого"; Організація заходів по вшануванню героїв Іловайської трагедії з членами родин загиблих (вручення дітям загиблих героїв подарунків, підготовка до школи)).

Відповідач-3 зазначає, що у 2020 та 2021 роках у зв`язку із запровадженими Кабінетом Міністрів України карантинними обмеженнями, з метою попередження та розповсюдження гострою респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2 і збільшення хворих, будь-які заходи по оздоровленню дітей не проводилося.

У даному випадку колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зазначені плани та накази, що були надані Громадським формуванням з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" щодо намірів проведення останнім різних фестивалів та громадських заходів за участю дітей, є підтвердженням факту їх проведення.

Наведеним спростовується аргумент прокурора, що відповідач-3 не підтвердив жодного факту проведення заходів з організації відпочинку або оздоровлення дітей, а також не підтвердило наявності у нього права на проведення таких заходів.

Зазначене свідчить, що відповідач-3 під час здійснення своєї статутної діяльності водночас фактично здійснював діяльність, яку можна віднести до патріотичного виховання дітей, їх оздоровлення та відпочинку.

Щодо заперечень прокурора, що Громадське формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" не надало доказів наявності у них дозволів та прав на проведення відповідних громадських заходів, то таке твердження прокурора само по собі не спростовує фактичних обставин, що відповідач-3 дійсно організовував та проводив такі заходи.

Відповідно до підпункту 3 пункту "б" частини першої статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів; здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

З приводу доводів прокурора, що відповідачу-3 забороняється проводити діяльність у освітній сфері, з надання оздоровчих послуг та послуг відпочинку, то колегія суддів погоджується, що відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" суб`єкт господарювання може здійснювати види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, з дня внесення відомостей до ліцензійного реєстру щодо рішення органу ліцензування про видачу йому ліцензії.

Пунктом 6 частини першої статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" встановлено, що ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як освітня діяльність, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених спеціальними законами у сфері освіти.

Як правильно зазначає прокурор, відповідно до статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статті 202 Кримінального кодексу України, провадження господарської діяльності без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, є адміністративним та кримінальним правопорушеннями.

Між тим, згідно з положеннями вказаного вище Закону соціальна адаптація, патріотичне виховання та організація оздоровлення та відпочинку - не віднесені до видів діяльності, які підлягають обов`язковому ліцензуванню.

До того ж, як правильно зазначив суд першої інстанції, безпосередньо запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо основного виду діяльності громадської організації сам по собі не обмежує таку юридичну особу в здійсненні інших видів діяльності, які не заборонені законом.

Щодо решти доводів апеляційної скарги прокурора, то колегія суддів також погоджується з аргументом прокурора, що відповідач-3 не надав в матеріали цієї справи доказів відновлення приміщень табору та, що приміщення табору використовуються для оздоровлення дітей членів Громадське формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області", бійців полку патрульної служби міліції особливого призначення "Дніпро-1" ГУМВС України в Дніпропетровській області, сімей загиблих та поранених, добровольців, учасників бойових дій в зоні АТО/ООС.

Однак колегія суддів враховує, що встановлення цих обставин не має значення в для правової оцінки дій сторін на договору на момент його укладення, оскільки такі факти можуть свідчити про виконання або невиконання умов договору.

Також колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що у процесі вирішення спору про визнання недійсним правочину сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 Цивільного кодексу України така зміна не допускається). При цьому необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

Прокурор зазначив про неправомірність передачі табору в оренду посилаючись на постанову Верховної Ради України "Про запровадження мораторію на ліквідацію, відчуження, перепрофілювання оздоровчих закладів (дитячих, професійних тощо)", якою зважаючи на те, що в Україні відбувається поступове зменшення оздоровчих закладів через продаж, перепрофілювання, передачу в оренду або ліквідацію, а проблема якісного оздоровлення населення стає дедалі актуальнішою, та з метою розвитку вітчизняної санаторно-курортної справи, створення сприятливих умов для суб`єктів господарювання, що спеціалізуються на наданні послуг з оздоровлення населення, Верховна Рада Україна постановила: рекомендувати органам державної влади та органам місцевого самоврядування, засновникам (власникам) оздоровчих закладів тимчасово, до схвалення відповідного закону, припинити прийняття рішень та призупинити виконання вже прийнятих рішень про ліквідацію, відчуження, перепрофілювання, передачу в оренду оздоровчих закладів для провадження діяльності, не пов`язаної з оздоровленням та відпочинком; зазначив про неправомірність передачі табору в оренду.

Суд першої інстанції звернув увагу, що дана постанова носить рекомендаційний характер та правильно врахував при цьому, що приміщення до передачі в оренду перебували в занедбаному стані та не використовувалися взагалі.

У доводах апеляційної скарги у цій справі прокурор разом з іншим вказує, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.05.2021 №524-р схвалено Концепцію Державної соціальної програми оздоровлення та відпочинку дітей на період до 2025 року.

У цій Концепції зазначено, що "здоров`я людини є невід`ємною складовою системи цінностей кожної цивілізованої нації. Рівень здоров`я дітей у такій системі є одним із показників загального благополуччя суспільства.

За даними Держстату, щороку зменшується кількість дітей віком до 17 років, при цьому рівень їх захворюваності підвищується. Національна академія медичних наук констатує, що 80 відсотків випускників шкіл мають хронічні захворювання. Так, у 2019 році в України було зареєстровано 163886 дітей з інвалідністю, у 2018 році - 161594, у 2016 році - 156099, що становить близько 2відсотків усього дитячого населення країни. У 2017 році кількість дітей, яким вперше було встановлено групу інвалідності, становила 16424, 2 2016 році - 16311.

Права дитини на відпочинок і дозвілля, користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров`я та засобами лікування і відновлення здоров`я визначено Конвенцією ООН про права дитини, ратифікованою Україною в 1991році, Законами України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", "Про охорону дитинства", "Про позашкільну освіту", "Про соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю" та іншими нормативно-правовими актами.

Водночас актуальними є проблеми забезпечення надання послуг з оздоровлення та відпочинку дітей. Внаслідок тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим, частини територій Донецької та Луганської областей, проведення антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил недоступними для отримання послуг є 200 закладів (122 - в Автономній Республіці Крим, 78 - у Донецькій та Луганській областях).

На сьогодні в Державному реєстрі майнових об`єктів оздоровлення та відпочинку дітей обліковується 734 заклади. При цьому щороку кількість закладів, що функціонують, зменшується. Так, за даними місцевих органів виконавчої влади, у 2016 році функціонував 521 заклад, у 2017 році - 507, у 2018 році - 453, у 2019 - 404.

Однак колегія суддів вважає, що посилання прокурора на ці статистичні дані характеризують загальний стан та не містять відомостей про кількість таких закладів на території Дніпропетровської області та безпосередньо на території, яка перебуває в підпорядкуванні територіальної громади Софіївської селищної ради.

Таким чином, прокурор не довів у цьому спорі ані порушення прав конкретних осіб, ані органу, уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах.

При цьому суд першої інстанції правильно врахував, що оскільки рішення суду про задоволення позову буде втручанням у право користування майном, а тому є необхідним дослідити відповідність такого можливого втручання критеріям передбаченості такого втручання законом, легітимної мети та пропорційності.

Як вже зазначалося вище, відповідно до частини четвертої статті 15 Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей" засновник (власник) дитячого закладу оздоровлення та відпочинку державної чи комунальної форми власності не має права ліквідувати його, зменшувати територію, кількість ліжко-місць, а також передавати в оренду приміщення (будівлі) для провадження діяльності, не пов`язаної з оздоровленням та відпочинком дітей, під час перебування дітей у відповідному закладі без погодження з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері оздоровлення та відпочинку дітей.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується, що передані в оренду за оспорюваним договором приміщення дитячого табору тривалий час до передачі його в оренду перебували у занедбаному стані непридатному ні для позашкільної освіти, ні для оздоровлення та відпочинку дітей, тобто не використовувалися ні за призначенням, ні з іншою метою. Доказів на спростування зазначених обставин прокурором не надано. Натомість матеріали справи доводять, що відповідач фактично використовує приміщення для оздоровлення та відпочинку дітей.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що у даному випадку була відсутня необхідність погодження з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері оздоровлення та відпочинку дітей.

При цьому суд першої інстанції правильно визнав за необхідне дослідити також питання наявності легітимної мети позбавлення відповідача-3 права користування майном.

Так прокурор не зазначив про існування будь-якого планування щодо ефективного використання майна у випадку його повернення орендодавцеві (відповідачу - 1 чи 2).

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції, що позиція відповідача-1 та відповідача-2 не свідчить про наявність у цих осіб відповідної зацікавленості щодо відновлення становища, яке існувало до моменту укладення оспорюваного договору оренди.

Наслідком дій прокурора повинно бути відновлення прав дітей. Однак, у випадку задоволення позову прокурора:

а) буде припинена фактична діяльність відповідача-3 з організації відпочинку та оздоровлення дітей учасників антитерористичної операції.

б) з`явиться потенційна можливість відновлення органами місцевого самоврядування та комунальним закладом діяльності дитячого табору з метою відпочинку та оздоровлення дітей.

При цьому якщо перший наслідок настане негайно, то потенційна можливість настання другого наслідку не підтверджена жодними доказами.

При цьому в аспекті захисту прав дітей та дотримання балансу інтересів сторін для задоволення позову прокурор повинен надати беззаперечні докази негайного відновлення діяльності з відпочинку та оздоровлення дітей.

Отже виходячи з конкретних обставин даної справи задоволення позову прокурора не призведе до реального захисту інтересів держави.

Відповідно, як доречно зазначив суд першої інстанції, таке втручання не відповідатиме і вимогам пропорційності.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову прокурору в задоволенні позову.

Щодо доводів прокурора про порушення судом першої інстанції процесуальних норм під час дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то колегія суддів відзначає про таке.

У доводах апеляційної скарги прокурором зазначено також про те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи на підставі неналежних доказів, а окремі висновки суду зроблені стосовно обставин, які не підтверджені належними доказами.

Згідно зі статтями 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність. Допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

Тлумачення змісту цієї норми свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Як правильно вказав суд першої інстанції, про таку правову позицію в застосуванні норм процесуального права неодноразово зазначалось Верховним Судом, зокрема, в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.

Отже, колегія суддів відхиляє наведений довід апеляційної скарги прокурора, як необґрунтований.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За приписами частини першої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову прокурору в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та не спростовують викладених вище висновків суду.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на оплату судового збору, понесені апелянтом у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника (апелянта) у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 у справі №904/52/21 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Дніпропетровську обласну прокуратуру.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 12.11.2021.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Кощеєв