ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 листопада 2021 року справа № 903/600/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

від підприємця Пахолка Л.П.: не з`явились

від Волинської ОССТ: Гринчук І.С. - адвокат (Свідоцтво №1074 від 18.12.2018р., довіреність №175/1 від 19.07.2021р.)

від ТОВ "Луцьккооптранс": Сорока В.Г. - адвокат (ордер від 06.08.2021р., Свідоцтво №651 від 30.01.2009р., довіреність №6 від 10.08.2021р.)

від ТОВ "Лютіка": не з`явились

від ТОВ "КООП Луцьк": не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Пахолка Любомира Петровича, с. Гаразджа

до відповідачів:

1) Волинської обласної спілки споживчих товариств, м. Луцьк

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка", м. Луцьк

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "КООП Луцьк", м. Луцьк

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс", м. Луцьк

про скасування реєстрації права власності та усунення перешкод в користуванні майном

встановив:

23 липня 2021 року на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява підприємця Пахолка Л.П. від 21.07.2021р. до Волинської ОССТ, ТОВ "Лютіка", ТОВ "КООП Луцьк" та ТОВ "Луцьккооптранс" відповідно до котрої позивач просив суд:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності Волинської обласної спілки споживчих товариств від 21.07.2011р., яке видане на підставі рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.07.2011р. №440-2 на магазин промислових товарів (літер Б-1) за адресою: м. Луцьк вул. Карпенка-Карого, 1, з дати набрання законної сили постанови Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/6117/15 - 07.12.2015р.

- скасувати державну реєстрацію прав власності на магазин промислових товарів (літер Б-1):

за реєстраційним номером 19151821 від 30.06.2011р. за Волинською обласною спілкою споживчих товариств,

за реєстраційним номером 12736431 від 24.12.2015р. за Луцьким міським споживчим товариством,

за реєстраційним номером 12741394 від 24.12.2015р. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Лютіка",

за реєстраційним номером 19279451 від 02.03.2017р. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс".

- припинити ТОВ "Луцьккооптранс" право власності на магазин промислових товарів (Літер Б-1) за адресою м. Луцьк вул. Карпенка-Карого, 1.

- усунути перешкоди в користуванні магазином промислових товарів (Літер Б-1) за адресою м. Луцьк вул. Карпенка-Карого, 1, шляхом виселення ТОВ "Луцьккооптранс".

Ухвалою від 28.07.2021р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 01.09.2021р., запропоновано сторонам вчинити ряд дій та надати суду відповідні матеріали.

Ухвалою від 01.09.2021р. розгляд справи в підготовчому судовому засіданні (з підстав неявки в засідання суду представників сторін) було відкладено на 20.09.2021р.

За наслідками проведеного 20.09.2021р. підготовчого судового засідання ухвалами суду було:

- відмовлено у задоволенні заяви підприємця Пахолка Л.П. про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони ТОВ "Луцьккооптранс" до набрання рішенням суду у даній справі законної сили здійснювати відчуження магазину промислових товарів площею 200 м.кв., розташованого за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка Карого, 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (ухвала в подальшому оскаржувалась позивачем в апеляційному порядку, однак, відповідно до ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021р. була повернута скаржнику без розгляду);

- закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 20.10.2021р. При цьому дата проведення судового засідання з розгляду справи по суті була узгоджена судом із присутніми в засіданні суду підприємцем Пахолко Л.П. та представниками Волинської ОССТ, ТОВ "Луцьккооптранс";

- повідомлено ТОВ "Лютіка" та ТОВ "КООП Луцьк" про процесуальні дії, вчинені судом в підготовчому судовому засіданні.

В судовому засіданні 20.10.2021р. (за присутності представника ТОВ "Луцьккооптранс") суд, не приступаючи до розгляду справи по суті, з огляду на неявку в засідання суду позивача/його представника, а також представників інших відповідачів, з урахуванням заявленого представником позивача, адвокатом Сорокопудом М.О., клопотання та наявну інформацію щодо хвороби підприємця Пахолка Л.П. постановив відображену у протоколі судового засідання ухвалу про оголошення в засіданні суду перерви.

Цією ж ухвалою, з метою дотримання принципу змагальності сторін було постановлено вийти за межі визначених ГПК України строків судового розгляду справи по суті та призначено відповідне засідання суду на 28.10.2021р. Вчиняючи відповідну процесуальну дію, як це відображається в протоколі судового засідання, судом засвідчувалось, що статтею 8 Конституції України, закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Крім того, згідно п. 7 ч. 1 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства, зокрема, є розумні строки розгляду справи судом. Положеннями ст. 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У рішеннях Європейського Суду з прав людини "Савенков проти України" від 02.05.2013р. "Папазов проти України" від 15.03.2012р. зазначено, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника. Отже, строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи, поведінка заявників та об`єктивна необхідність вчинення процесуальних дій.

Про процесуальні дії, вчинені судом в засіданні 20.10.2021р. підприємця Пахолка Л.П., Волинську ОССТ, ТОВ "Лютіка" та ТОВ "КООП Луцьк" було повідомлено ухвалою від 20.10.2021р.

В судовому засіданні, котре відбулось за участі представників підприємця Пахолка Л.П., Волинської ОССТ та ТОВ "Луцьккооптранс" 28.10.2021р., судом шляхом постановлення протокольної ухвали на стадії судових дебатів було оголошено перерву в засіданні до 11.11.2021р. про що в подальшому повідомлено ТОВ "Лютіка" та ТОВ "КООП Луцьк" ухвалою від 28.10.2021р.

У призначене на 11.11.2021р. судове засідання з`явились представники Волинської ОССТ та ТОВ "Луцьккооптранс", підприємець Пахолко Л.П., ТОВ "Лютіка" та ТОВ "КООП Луцьк" явку своїх представників в засідання суду не забезпечили.

Враховуючи заслуховування в судовому засіданні 28.10.2021р. позиції сторін, дослідження судом обставин, котрими позивач обґрунтовує пред`явлені позовні вимоги, а відповідачі заперечують останні, вивчення відповідних доказів, наданих сторонами, а також з огляду на подання на адресу суду представником позивача письмового виступу адвоката в судових дебатах (зареєстровано 09.11.2021р.), приймаючи до уваги тривалість перебування справи в провадженні суду, судом в засіданні 11.11.2021р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення, ухваленого за результатами судового розгляду справи по суті.

Щодо позиції позивача у справі судом зауважується наступне:

- у позовній заяві від 21.07.2021р. позивачем засвідчувалось, що 01 березня 2007 року актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту був прийнятий в експлуатацію магазин промислових товарів загальною площею 209,9 м2 Пахолка Л.П., розташований у м. Луцьку по вул. Карпенка-Карого, 1 (Торговий комплекс-ринок "Завокзальний").

Відповідно до ст. 331 ЦК України, набуття права власності на нерухоме майно відбувається після введення в експлуатацію та державної реєстрації об`єкта будівництва.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений постановою КМУ від 22.09.2004 р. №1243, встановлював, що прийняття закінчених будівництвом об`єктів здійснювалося за результатами роботи державної приймальної комісії, яка складала Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Зазначений акт затверджувався органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструвався в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт.

Відповідно до ст. 18 Закону України від 16.11.1992р. №2780-XII "Про основи містобудування", реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством (ст. 14 Закону).

17 травня 2007 року рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" за Пахолком Л.П. було оформлено та видано відповідне свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів площею 209,9 м2 за адресою м. Луцьк вул. Карпенка-Карого, 1. Рішення прийнято на підставі заяви про оформлення права власності на магазин згідно ст.ст. 325, 328, 331 ЦК України, ст.ст. 30, 52, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п. 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002р. В подальшому, на підставі свідоцтва КП "Волинське ОБТІ" була проведена державна реєстрація права власності.

За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Відповідно до ст. 18 Закону (у відповідній редакції), свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

16 червня 2011 року Виконавчим комітетом Луцької міської ради за №440-2 прийнято рішення "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів", яким за Волинською ОССТ було оформлено право власності та видано свідоцтво про право власності на цей же магазин.

30.06.2011р. на підставі вищезазначених документів КП "Волинське ОБТІ" припинило Пахолку Л.П. право власності на магазин промислових товарів за реєстраційним номером 19151821 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, натомість зареєструвало нове право власності за реєстраційним номером 19151821 на вказаний магазин за Волинською ОССТ.

26 липня 2012 року між Волинською ОССТ, як продавцем, та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської облспоживспілки, як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 м2 у м. Луцьку по вул. Карпенка-Карого, 1.

17 жовтня 2012 року між Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської ОССТ, як продавцем, та Луцьким міським споживчим товариством, як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів площею 200,0 м2 у м. Луцьку по вул. Карпенка-Карого, 1.

Дізнавшись про вказані дії відповідачів та прийняте виконкомом Луцької міської ради рішення, Пахолком Л.П. було подано позов про визнання нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №440-2.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015р. у справі №876/6117/15 позовні вимоги було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №440-2 від 16.06.2011р. "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів за адресою м. Луцьк вул. Карпенка-Карого, 1". Відтак, зважаючи на зміни у законодавстві та практику Верховного Суду при розгляді спорів в подібних справах, позивач вважає, що свідоцтво підлягає скасуванню саме з дати набрання законної сили постанови Львівського апеляційного адміністративного суду у справі № 876/6117/15 - з 07 грудня 2015 року.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на момент судового спору), зокрема, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Проте, реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області постанова суду виконана не була і до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав за Волинською обласною спілкою споживчих товариств внесений не був.

24 грудня 2015 року між Луцьким міським споживчим товариством, як продавцем, та ТОВ "Лютіка", як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 м2 за адресою м. Луцьк вул. Карпенка Карого, 1 .

24.12.2015р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Луцьким міським споживчим товариством було здійснено запис про реєстрацію права власності номер 12736431 та відповідно зареєстровано перехід права власності до ТОВ "Лютіка" (запис про реєстрацію права власності 12741394).

02 березня 2017 року між ТОВ "Лютіка", як продавцем, та ТОВ "АТП "Луцьккооптранс" Волинської ОССТ, як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 м2 за адресою м. Луцьк вул. Карпенка Карого, 1 (запис про реєстрацію права власності 19279451).

Вищезазначене вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

До теперішнього часу рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" за Пахолком Л.П. недійсним в судовому порядку не визнавалось, чинним є також свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м. за адресою м. Луцьк вул. Карпенка Карого, 1 .

26.05.2020р. Пахолко Л.П. звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою про скасування речових прав щодо магазину промислових товарів за Волинською ОССТ у зв`язку з ухваленням постанови Львівського апеляційного адміністративного суду. Рішенням державного реєстратора від 26.05.2020р. у скасуванні відповідних речових прав було відмовлено та зазначено, що реєстрація права власності здійснювалась не на підставі скасованого рішення Виконкому Луцької міськради, а на підставі свідоцтва, яке не скасоване.

Також 26.05.2020р. Пахолко Л.П. звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою про реєстрацію речових прав щодо магазину промислових товарів за адресою м. Луцьк вул. Карпенка Карого, 1 , на підставі свідоцтва про право власності на магазин промислових товарів, чинного на даний час. Однак, рішенням державного реєстратора від 26.06.2020р. у відповідній реєстрації речових прав було відмовлено, зокрема, з тих підстав, що нове право власності на магазин зареєстроване за Луцьким міським споживчим товариством.

Відтак, на думку позивача, невиконання постанови суду порушує його права, оскільки постановою Львівського апеляційного адміністративного суду встановлено протиправність рішення органу місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на належне Пахолку Л.П. майно за іншою особою.

Засвідчується, що набувач права власності на магазин промислових товарів (Волинська ОССТ) втратила його на підставі постанови Львівського апеляційного господарського суду від 07.12.2015р., а тому реєстраційні дії та право власності щодо визначеного майна в користь облспоживспілки та решти відповідачів, в силу ч. 2 ст. 26 Закону №1952 підлягають скасуванню.

Позивач звертає увагу на те, що подані докази свідчать про незаконність правочинів, направлених на перехід права власності почергово між юридичними особами, з 2007 року до теперішнього часу Пахолку Л.П. чиняться перешкоди в користуванні магазином промислових товарів, що встановлено також рішенням по справі №7/65-71 за його позовом до Волинської ОССТ та ПП "Скорпіон Пульт" про усунення перешкод в користуванні магазином. Зокрема, у мотивувальній частині постанови ВГСУ від 26.01.2012р. зазначено: "Рішення господарського суду Волинської області від 26.01.2009р. ґрунтується на тому, що підприємцю на підставі рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 видано свідоцтво про право власності від 21.05.2007р. на магазин промислових товарів (літера Б) площею 209,9кв.м, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19.

Постановою Господарського суду Волинської області у справі №1/140-11А (залишена без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2008р.) в задоволенні позовних вимог Волинській ОССТ про визнання нечинним рішення Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" відмовлено.

Рішення Господарського суду Волинської області від 26.01.2009р. у справі №7/65-71 ґрунтується також на тому, що за результатами розгляду справ №9/76/28-11 та №1/104-11А, предметами спору у яких було, зокрема, визнання незаконним (нечинним) рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19, останнє незаконним не визнано.

Відтак, позивач вважає, що його позбавили права володіння та користування майном рейдерським шляхом, ефективний захист порушеного права власності можливий при ухваленні рішення за вимогою про усунення перешкод в користуванні приміщенням магазину.

В правове обґрунтування пред`явлених вимог підприємцем Пахолко Л.П. у позовній заяві здійснюються посилання на положення ст. 182 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 11, 24, 26, 31-1, 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004р. (як в редакції, чинній до 16.01.2020р., яка діяла на час реєстрації прав за відповідачами, так і в редакції, чинній на даний час), Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань державної реєстрації" та засвідчується, що до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013р., або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020р., статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 відповідного Закону, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Відтак, на думку позивача, в даному спорі скасуванню підлягає документ на підставі якого проведено державну реєстрацію прав - свідоцтво про право власності Волинської ОССТ, яке видане на виконання скасованого рішення виконкому Луцької міської ради та підлягає до скасування державна реєстрація прав за іншими відповідачами, які набули право власності від особи , яка не мала права розпоряджатись майном.

Відповідно до п. 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього ж Закону, судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Цими ж змінами Закону визначено, що підставою для скасування державної реєстрації є саме судові рішення про визнання недійсними документів на підставі яких було зареєстроване право власності.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України №1952, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У відповідності до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, в даному випадку спеціальна вказівка п. 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №340-ІХ від 05.12.2019р. продовжує поширювати свою дію на старі триваючі правовідносини, що регулювалися ч. 2 ст. 26 Закону у попередній його редакції.

Відтак, на думку позивача, зважаючи на те, що спірне майно не витребуване із чужого незаконного володіння, то є всі підстави для скасування права власності за відповідачами.

Засвідчується також, що відповідно до ст. 255 КАС України в редакції станом на 07.12.2015р., постанова суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відтак, набувач права власності на магазин - Волинська ОССТ втратила його на підставі постанови Львівського апеляційного господарського суду від 07.12.2015р., у зв`язку з чим реєстраційні дії щодо визначеного майна в користь облспоживспілки та решти відповідачів підлягають скасуванню.

- не дивлячись на позицію, викладену у позовній заяві, в судовому засіданні під час розгляду справи по суті 28.10.2021р. (письмові пояснення адвоката Сорокопуда М.О. долучено до матеріалів справи), представником позивача було засвідчено, що 23.02.2002р. між ФОП Пахолко Л.П. і Луцьким госпрозрахунковим ринком був укладений договір оренди з викупом нежитлового приміщення за адресою вул. Карпенка Карого, 1, на виконання котрого Пахолко Л.П. за погодженням із орендодавцем здійснив ремонтні роботи приміщення та побудував надбудову, як окрему споруду. В подальшому договір оренди визнано недійсним рішенням господарського суду у справі №8/77-92, відтак будівництво надбудови отримало статус самочинного будівництва, що підтверджено, зокрема, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №903/450/16.

Відповідач визнає що саме ФОП Пахолко Л.П. побудував надбудову (на даний час магазин промислових товарів), що також встановлене численними рішеннями і відповідно до ст. 75 ГПК України не потребує доведення. Таким чином магазин набув статусу об`єкта самочинного будівництва, котрий, згідно законодавства, не може бути у власності ні позивача, який його збудував, ні у будь-якої іншої особи, оскільки за рішенням суду право власності на це майно в порядку ст. 376 ЦК України не визнавалось. Також об`єкт самочинного будівництва не підлягав і не підлягає державній реєстрації, оскільки відсутній встановлений законом порядок визнання права власності на самочинно збудоване майно.

Зауважено також на позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.06.2020р. у справі №680/214/16-ц, відповідно до котрої державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності, на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

За визначеного, самочинно побудований Пахолко Л.П. магазин промислових товарів не може бути об`єктом цивільних прав, зокрема об`єктом договорів купівлі- продажу. Отже, ТОВ "Луцьккооптранс" не є власником магазину, оскільки такий договір прямо суперечить нормам ЦК України.

Відповідно до позиції позивача, ч. 4 ст. 376 ЦК України визначає наслідки самочинного будівництва, якщо в судовому порядку не визнано право власності: "майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок".

Пахолко Л.П. є власником будівельних матеріалів з яких побудований магазин і відповідно має право на їх отримання, останній позбавлений можливості отримати в користування земельну ділянку під зведене будівництво, відтак має намір знести самочинно збудоване майно, саме тому вимога про визнання права власності на побудований магазин позивачем не заявлена. Виконання робіт по знесенню магазину та вивезення будівельних матеріалів можливе лише після припинення реєстрації права власності та виселення відповідача - ТОВ "Луцьккооптранс". Єдиним ефективним способом захисту порушених прав в даному випадку є знесення будівлі магазину та вилучення будівельних матеріалів використаних на будівництво, оскільки вартість таких матеріалів довірителю не відшкодована.

- поруч з цим, у долучених до матеріалів справи письмових виступах в дебатах від 09.11.2021р. представник позивача наголошує, що магазин побудовано Пахолком Л.П. Стороною відповідачів не заперечується, що будівництво магазину здійснено самочинно. При цьому на підтвердження доводів щодо самочинного будівництва сторона відповідача доказів не надала, пославшись при цьому на встановлені преюдиційні факти щодо самочинного будівництва, встановлені Північно-західним апеляційним судом у справі №903/450/16, залишаючи без змін котру Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, як не заперечують і відповідачі, що ФОП Пахолко Л.П. побудував спірний об`єкт нерухомого майна як надбудову над уже наявним приміщенням, належним іншій особі.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самовільне здійснення позивачем надбудови магазину над вбиральнею установлено Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, яка згідно з постановою від 28.07.2006 №165 у справі про адміністративне правопорушення у сфері містобудування притягла ФОП Пахолка Л.П. до адміністративної відповідальності.

Оскільки будівництво спірного майна здійснено позивачем самочинно, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами набуття права власності на спірне майно з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦК України.

Таким чином Верховний Суд фактично вказав що узаконення самочинного будівництва Пахолком Л.П. в позасудовий порядок та видані на таке узаконення документи, зокрема Свідоцтва про право власності, є неналежним доказом набуття права власності на об`єкт нерухомого майна. Відтак магазин, як об`єкт самочинного будівництва, не може бути у власності ні Пахолка Л.П., який його збудував, ні у будь-якої іншої особи.

Пахолко Л.П., звертаючись з позовом, не покликався на факт самочинного будівництва, оскільки ця обставина встановлена постановою Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №903/450/16, є загальновідомою як сторонам справи, так і суду.

Господарський суд під час розгляду справи на підставі встановлених обставин (у тому числі, з урахуванням преюдиційних) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. В останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, щодо самочинного будівництва зазначено (постанова від 23.06.2020р. у справі №680/214/16-ц), що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Отже самочинно побудований Пахолком Л.П. магазин не може бути об`єктом цивільних прав, зокрема об`єктом договорів купівлі-продажу, що спростовує твердження представників сторони відповідача про законність набуття права власності ТОВ "Луцьккооптранс" на підставі нотаріально посвідченого договору.

В той же час, незаконність набуття права власності та скасування документів, які послугували підставою для оформлення права власності за Волинською ОССТ на спірний магазин є беззаперечним фактом, встановленим Львівським апеляційним адміністративним судом у постанові від 07.12.2015р. у справі №876/6117/15.

Постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015р. у справі №876/6117/15 не виконана, свідченням чого є наявна в матеріалах справи відмова Державного реєстратора, що й послугувало підставою звернення до суду із даним позовом.

У постанові Верховного Суду від 03.03.2021р. у справі №913/157/20 здійснено правовий висновок, що згідно норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції від 16.01.2020р., ухвалення судом рішення про: - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; - визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; - скасування державної реєстрації прав; допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Пункт 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2011р. №1141 встановлює, що у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

Відтак виникає необхідність державного скасування реєстрації прав за ТОВ "Лютіка", ТОВ "КООП Луцьк", Волинською облспоживспілкою, оскільки без такого скасування, у разі припинення речових прав ТОВ "Луцьккооптранс" на магазин, будуть автоматично поновлюватись записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована. При цьому записи про речові права Пахолка Л.П. на магазин автоматично не зможуть бути поновлені оскільки, як вбачається з наявного в матеріалах справи рішення Державного реєстратора від 26.06.2020р., право власності Пахолка Л.П. припинено в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а в Реєстр речових прав та їх обтяжень записи щодо права власності Пахолка Л.П. не вносились взагалі, так як останній утворений і функціонує лише з 2013 року.

Встановлено, що рішення суду про визнання права власності на самочинно побудований магазин за будь-ким не ухвалювалось. Частина 4 статті 376 ЦК України визначає наслідки самочинного будівництва, якщо в судовому порядку не визнано право власності, - майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. ФОП Пахолко Л.П., як особа, яка побудувала магазин з власних матеріалів, позбавлений можливості отримати в користування земельну ділянку під зведене будівництво, відтак має намір знести самочинно збудоване майно та забрати витрачені будівельні матеріали, які належать саме йому. Саме тому вимога про визнання права власності на побудований магазин довірителем не заявлена. Виконання робіт по знесенню спірного магазину можливе лише після припинення права власності та виселення відповідача - ТОВ "Луцьккооптранс".

Пахолко Л.П. звертався з позовом до суду про відшкодування вартості магазину з Волинської облспоживспілки (користувача земельної ділянки) на підставі ст. 376 ЦК України, проте рішенням (справа №903/1484/13) в позові відмовлено з тієї підстави, що на момент звернення з позовом власником магазину вже було ТОВ "Лютіка", а не Волинська ОССТ.

Стосовно позиції відповідача - ТОВ "Луцьккооптранс" судом засвідчується на наявності в матеріалах справи відзиву від 10.08.2021р. №5 на позовну заяву у котрому товариство заперечує позов, вважає останній безпідставним, просить суд відмовити у його задоволенні та засвідчує наступне:

23.02.2002р. між Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавець) та ФОП Пахолком Л.П. (орендар) був укладений договір оренди з викупом, згідно якого орендар бере в тимчасове користування споруду туалету площею 216 кв.м. розташовану на території ринку "Завокзальний" по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьк. Відповідно до п. 4.1.2. договору, орендар взяв на себе зобов`язання провести капітальний ремонт орендованого приміщення. Вартість капремонту зараховується в орендну плату за користування майном (п. 3.1 договору).

Під час проведення ремонтних робіт, над орендованим приміщенням, на підставі затвердженого орендодавцем плану даху туалету, підприємцем Пахолком Л.П. за власні кошти було зведено надбудову та 11.01.2003р. укладено додаткову угоду до договору, за умовами якої ця надбудова передавалась у власність орендаря. Згідно акту прийому-передачі від 11.01.2003р. Пахолку Л.П. був переданий об`єкт незавершеного будівництва - надбудова над орендованим приміщенням туалету на ринку "Завокзальний".

28.07.2006 р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Луцької міської ради винесено припис відповідно до котрого, в результаті проведеної контролюючим органом перевірки встановлені допущені підприємцем Пахолко Л.П. в процесі проведення будівельних робіт по надбудові об`єкту нерухомості порушення, котрі полягають у самовільному проведенні надбудови магазину над вбиральнею по вул. Карпенка-Карого, 1, а також запропоновано Пахолку Л.П. усунути наслідки самовільного будівництва згідно ст. 376 ЦК України. На підставі припису Інспекцією держархбудконтролю було винесено постанову №165 від 28.07.2006р. по справі про адміністративне правопорушення у сфері містобудування та підприємця Пахолка Л.П. за самовільне проведення надбудови магазину притягнуто до адміністративної відповідальності.

01 березня 2007 року, актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту був прийнятий в експлуатацію магазин промислових товарів по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку, загальною площею 210 м2. Згідно акту приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта магазину промислових товарів об`єкт введено в експлуатацію. Акт приймання в експлуатацію було затверджено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №144-2 від 01.03.2007р.

17.05.2007р. рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" було вирішено оформити Пахолку Л.П. право власності на магазин промислових товарів площею 209,9 кв.м. на вул. Карпенка- Карого, 1 в м. Луцьку. Рішення було прийнято на підставі розгляду матеріалів про оформлення права власності на магазин промислових товарів на підставі ст.ст. 325, 328, 331 ЦК України, ст.ст. 30, 52, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п. 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5.

21.05.2007р. Пахолку Л.П. видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів /літер Б-1/ загальною площею 209,9 кв.м., який розташований в м. Луцьку по вул. Карпенка-Карого, 1.

Волинська ОССТ, як правонаступник Луцького госпрозрахункового ринку, вважаючи, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" порушено її права та законні інтереси неодноразово зверталася до суду про визнання незаконним даного рішення.

У подальшому рішенням Господарського суду Волинської області від 15.11.2007р. у справі №8/77-92 (залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями) визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002р. з додатковою угодою від 11.03.2003р., які було укладено Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавцем), правонаступником якого є спілка, та підприємцем Пахолком Л.П. Як вбачається з даного рішення, магазин, який було введено в експлуатацію згідно з актом приймальної комісії від 01.03.2007р., підприємець Пахолко Л.П. побудував на місці надбудови над орендованим ним приміщенням вбиральні.

18 травня 2005 року Пахолком Л.П. із Луцькою міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки для обслуговування громадської вбиральні, що знаходиться по вул. Карпенка- Карого, 1 в м. Луцьк.

Рішенням господарського суду Волинської області від 18.06.2008р. у справі №1/84-78 визнано недійсним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 18.02.2005р.

В жовтні 2010 року Волинська ОССТ звернулась до господарського суду Волинської області про повернення майна, переданого за недійсним правочином, а саме надбудови площею 209,9 кв.м., яка розташована по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку (ринок "Завокзальний"). Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. у справі №6/32-71 за позовом Волинської ОССТ до ФОП Пахолка Л.П., третя особа - КП "Волинське ОБТІ", зобов`язано підприємця Пахолка Л.П. повернути спілці приміщення надбудови загальною площею 209,9 кв.м. по акту прийому-передачі. У тому ж рішенні констатовано, що підприємець Пахолко Л.П. побудував надбудову, зробивши при цьому поліпшення, які неможливо відокремити без шкоди для об`єкта оренди.

Із довідки КП "Волинське ОБТІ" від 19.10.2016р. №1395, вбачається, що підставою для скасування права власності на магазин промислових товарів по вул. Карпенка-Карого, 1, в м. Луцьку за Пахолко Л.П. було рішення Господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. по справі №6/32-71 та наказ про примусове виконання рішення суду №6/32-71-1 від 08.04.2011р. Реєстрація права власності була скасована 30.06.2011р. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.06.2011р. №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьк" було вирішено оформити Волинській ОССТ право приватної власності на магазин промислових товарів /літерБ-1/ площею 200,0 кв.м. по вул. Карпенка-Карого, 1. 21.06.2011р. Волинській ОССТ видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів площею 200,0 кв.м.

26 липня 2012 року між Волинською ОССТ (продавець) та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської ОССТ (покупець) укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів площею 200,0 кв.м. по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку (договір зареєстровано в реєстрі за №1941).

В подальшому ФОП Пахолко Л.П. звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі від 26.07.2012р. Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.10.2016р. у справі №903/555/16 у задоволенні позову було відмовлено та при цьому встановлено, що ФОП Пахолко Л.П. не доведено належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів та не підтверджено цей факт належними та допустимими доказами.

17.10.2012р. між РМК Волинської ОССТ (продавець) та Луцьким міським споживчим товариством (правонаступник - ТОВ "КООП ЛУЦЬК") (покупець) був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів площею 200,0 кв.м. по вул. Карпенка-Карого, 1, в м. Луцьку (зареєстровано в реєстрі за №2724).

24.12.2015р. між Луцьким МСТ (продавець) та ТОВ "Лютіка" (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів площею 200,0 кв.м. по вул. Карпенка- Карого, 1, в м. Луцьку (зареєстровано в реєстрі за №1744).

02.03.2017р. між ТОВ "Лютіка" (продавець) та ТОВ "АТП "Луцьккооптранс" Волинської ОССТ (правонаступник - ТОВ "Луцьккооптранс") (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 кв.м по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку.

В червні 2016 року ФОП Пахолко Л.П. звернувся до Господарського суду Волинської області із позовом про витребування з незаконного володіння ТОВ "Лютіка" визначеного магазину промислових товарів. Рішенням суду від 28.02.2017р. у справі №903/450/16 позов було задоволено. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2018р. (залишене без змін постановою Верховного Суду від 05.03.2019р.) зазначене рішення було скасовано з відмовою в задоволенні позову. При цьому відповідні судові акти мотивовані тим, що відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Наведені положення закону надають право особі захищати порушене цивільне право, зокрема право власності, але за умов набуття такого права в законний спосіб. Набуття особою права власності на річ, зокрема і нерухоме майно як певний вид речей, здійснюється, у відповідності до положень частини 1 статті 328 ІІК України, на підставах, які не заборонені законом, крім іншого з правочинів.

Набуття права на новостворене нерухоме майно відбувається з урахуванням наступних положень закону.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) - (ч. 3 ст. 331 ПК України).

З встановленого судом вбачається, що саме ФОП Пахолко Л.В. здійснив будівництво спірного об`єкта нерухомого майна, що також не заперечується і відповідачами. Проте, зі змісту діючого на той час договору оренди майна з правом викупу, укладеного 23.02.2002р., визнаного в подальшому недійсним у судовому порядку, жодним чином не вбачалось право орендаря здійснювати нове будівництво, за результатами якого могло би бути створене нове майно. Також, договір оренди земельної ділянки, укладений між 18 травня 2005 року Пахолком Л.П. та Луцькою міською радою передбачав у якості мети цього договору обслуговування громадської вбиральні, що знаходиться по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку.

Відтак, створення позивачем нового майна оцінюється апеляційним судом як встановлена обставина, проте, враховуючи позовну вимогу про витребування цього майна від позивача, розглядається також в сукупності з нормами закону, які регулюють питання законності будівництва.

Відповідно до ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

За загальним правилом, з огляду на положення статей 90, 95, 102-1 ЗК України, право на будівництво нерухомого майна мають власники земельних ділянок , землекористувачі особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

З встановлених обставин вбачається, що будівництво магазину в м. Луцьку за адресою вул. Карпенка-Карого, 1, здійснювалось позивачем як надбудова над вже існуючим раніше приміщенням, яке належало іншій особі. Позивач здійснював будівництво за наявності діючого договору оренди цього приміщення, а також договору оренди земельної ділянки, укладеного з органом місцевого самоврядування з метою обслуговування орендованого приміщення. В подальшому указані договори були визнані в судовому порядку недійсними з підстав невідповідності їх вимогам закону. Таким чином, виходячи з положень частини 1 статті 376 ПК України, з наведених законодавцем ознак самочинного будівництва, які полягають у відсутності належно відведеної для цієї мети земельної ділянки або не відведеної тій особі, яка здійснює будівництво; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил, у діях позивача є наявною така ознака, як відсутність належним чином відведеної забудовнику земельної ділянки для здійснення такого будівництва. Посилання на наявний на момент будівництва договір оренди земельної ділянки, укладений з Луцької міською радою 18 травня 2005 року, не може вважатись такою обставиною, яка приймається до уваги, оскільки зміст умов договору прямо вказує на мету укладеного договору, яка полягала в обслуговуванні вже існуючого приміщення, а не у створенні нового.

Нове майно, створене ФОП Пахолко Л.П., є добудовою раніше створеного нерухомого майна. Досліджуючи наявний у матеріалах справи акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, складений 01.03.2007 року, будівництво магазину промислових товарів по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку, загальною площею 210 м2, за відсутності інших належних доказів, не можливо встановити обставини складання та затвердження проекту здійсненого будівництва з точки зору його відповідності діючим нормам і правилам будівництва, адже добудова до вже існуючої будівлі вимагає від забудовника погодження проекту будівництва з власниками вже збудованих об`єктів, з огляду на положення статті 27 Закону України "Про архітектурну діяльність".

З наведеного вбачається висновок про здійснення ФОП Пахолко Л.П. будівництва об`єкта нерухомості магазину промислових товарів по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку, загальною площею 210 м2 як самочинного будівництва, без належним чином відведеної для цієї мети земельної ділянки з порушенням правил забудови в частині належного погодження проекту будівництва.

Відтак, будівництво ФОП Пахолко Л.П. приміщення магазину промислових товарів відбулось з порушеннями закону, а тому в силу приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України, право власності на цей об`єкт майнових прав не було ним набуто.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факти встановлені рішеннями судів, що описані вище є встановленими та не підлягають доказуванню.

ФОП Пахолко Л.П. не є власником приміщення магазину промислових товарів, законним власником магазину є ТОВ "Луцьккооптранс", що крім іншого, підтверджується відповідною реєстрацією в Державному реєстрі речових прав.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.ст. 316. 317. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі Інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Також відповідачем засвідчується, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На думку ТОВ "Луцьккооптранс", позивачем пропущений строк позовної давності за всіма позовними вимогами. Так, позивачу було відомо про існування оскаржуваного свідоцтва про право власності від 21 липня 2011 року з моменту його видачі. Крім того, у справі Волинського окружного адміністративного суду №876/6117/15 позивач оскаржував рішення виконавчого комітету Луцької міської ради про видачу даного свідоцтва, тобто в 2015 році однозначно знав про його існування. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами також заявлені з пропуском позовної давності, оскільки із судових справ №903/450/16 та №903/555/16, позивачем в яких був Пахолко Л.П., вбачається, що останньому було відомо про такі реєстраційні дії в 2016 році.

Також строк позовної давності за вимогою про усунення перешкод у користуванні майном слід рахувати з 2011 року, тобто з часу коли було скасовано реєстрацію права власності на спірний магазин за Позивачем та останній був позбавлений можливості користуватися спірним приміщенням магазину.

Тому, відповідач просить суд вважати даний відзив також заявою про застосування строків позовної давності.

Обставини, викладені ТОВ "Луцьккооптранс" у відзиві на позовну заяву, були також покладені в основу усних заперечень на пред`явлений позов, висловлених в судових засіданнях під час розгляду даної справи по суті присутнім представником Волинської обласної спілки споживчих товариств.

Відповідачі - ТОВ "Лютіка" та ТОВ "КООП Луцьк" правом на участь в судових засіданнях своїх представників, подання до суду відзивів на позовну заяву, пояснень стосовно позовних вимог підприємця Пахолка Л.П. не скористались, хоча, судом було створено для цього усі достатні та належні умови.

Відтак, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників відповідачів, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про безпідставність пред`явлених позовних вимог.

При цьому, оцінюючи позицію сторін, викладену останніми у наданих суду заявах та поясненнях, досліджуючи матеріали справи, надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, спростовуючи та відхиляючи, а також підтримуючи ту чи іншу позицію сторін, викладену в обґрунтування пред`явленого позову та у заперечення позовних вимог, суд засвідчує наступне:

Обґрунтовуючи позовні вимоги Пахолко Л.П. зазначає, що є власником спірного майна на підставі не скасованого свідоцтва від 17 травня 2007 року та рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно", відповідно звертаючись із позовною заявою, як власник майна, позивач вказує, що останнього позбавили права володіння та користування таким майном.

23 лютого 2002 року між Луцьким госпрозрахунковим ринком (правонаступник Волинська обласна спілка споживчих товариств) (орендодавцем) та ФОП Пахолком Л.П. (орендарем) укладений договір оренди з викупом, згідно якого орендар бере в тимчасове користування споруду туалету загальною площею 216 кв.м., яка розташована на території ринку "Завокзальний", по вул. Карпенка-Карого, 1, в м. Луцьк.

Відповідно до п. 4.1.2. договору, орендар взяв на себе зобов`язання провести капітальний ремонт орендованого приміщення. Вартість проведеного капремонту зараховується в орендну плату за користування майном (п. 3.1 договору).

Під час проведення ремонтних робіт, над орендованим приміщенням, на підставі затвердженого орендодавцем плану даху туалету, підприємцем Пахолком Л.П. за власні кошти було зведено надбудову та 11.01.2003р. укладено додаткову угоду до договору, за умовами якої ця надбудова передавалась у власність орендаря.

Згідно акту прийому-передачі від 11.01.2003р. Пахолку Л.П. був переданий об`єкт незавершеного будівництва - надбудова над орендованим приміщенням туалету на ринку "Завокзальний".

28.07.2006р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Луцької міської ради було винесено припис, з якого вбачається, що в результаті проведеної контролюючим органом перевірки встановлені допущені підприємцем Пахолко Л.П. в процесі проведення будівельних робіт по надбудові об`єкту нерухомості порушення, котрі полягають у самовільному проведенні надбудови магазину над вбиральнею по вул. Карпенка-Карого, 1, а також запропоновано підприємцю Пахолку Л.П. усунути наслідки самовільного будівництва згідно ст. 376 Цивільного кодексу України.

На підставі зазначеного припису Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було винесено постанову за №165 від 28.07.2006р. по справі про адміністративне правопорушення у сфері містобудування у відповідності до котрої підприємця Пахолка Л.П. за самовільне проведення останнім надбудови магазину було притягнуто до адміністративної відповідальності.

01 березня 2007 року актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту був прийнятий в експлуатацію магазин промислових товарів, що знаходиться по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку, загальною площею 210 кв.м.

Згідно акту приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта магазину промислових товарів від 05.02.2007р. зазначений об`єкт введено в експлуатацію. Акт приймання в експлуатацію було затверджено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №144-2 від 01.03.2007 р.

17 травня 2007 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" було вирішено оформити громадянину Пахолку Л.П. право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м. на вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку.

21 травня 2007 року Пахолку Любомиру Петровичу видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів /літер Б-1/ загальною площею 209,9 кв.м., який розташований в місті Луцьку на вулиці Карпенка-Карого, 1 .

У подальшому рішенням Господарського суду Волинської області від 15.11.2007р. у справі №8/77-92 (залишене без змін апеляційною та касаційною інстанціями) визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002р. з додатковою угодою від 11.03.2003р., які було укладено між Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавцем), правонаступником якого є Волинська обласна спілка споживчих товариств, та підприємцем Пахолком Л.П.

Як вбачається з даного рішення, магазин, який було введено в експлуатацію згідно з актом приймальної комісії від 01.03.2007р., підприємець Пахолко Л.П. побудував на місці надбудови над орендованим ним приміщенням вбиральні.

18 травня 2005 року Пахолком Л.П. з Луцькою міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки для обслуговування громадської вбиральні по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.06.2008р. у справі №1/84-78 визнано недійсним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 18.02.2005р.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. у справі №6/32-71 (залишене без змін апеляційною і касаційною інстанціями) за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств до ФОП Пахолка Л.П., третя особа - КП "Волинське ОБТІ", зобов`язано підприємця Пахолка Л.П. повернути облспоживспілці приміщення надбудови загальною площею 209,9 кв.м за адресою: вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку (ринок "Завокзальний") по акту прийому-передачі.

У цьому ж рішенні констатовано, що підприємець Пахолко Л.П. побудував надбудову, зробивши при цьому поліпшення, які неможливо відокремити без шкоди для об`єкта оренди.

Підставою для скасування реєстрації права власності на магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку за Пахолко Л.П. виступило рішення Господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. по справі №6/32-71 та наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Волинської області №6/32-71-1 від 08.04.2011р.

Реєстрація права власності була скасована 30.06.2011р.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.06.2011 р. №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьк" було вирішено оформити Волинській обласній спілці споживчих товариств право приватної власності на магазин промислових товарів /літерБ-1/ загальною площею 200,0 кв.м. на вулиці Карпенка-Карого,1 .

21 червня 2011 року Волинській обласній спілці споживчих товариств видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів /літер Б-1/ загальною площею 200,0 кв.м, який розташований в місті Луцьк на вулиці Карпенка-Карого, 1.

26 липня 2012 року між Волинською обласною спілкою споживчих товариств, як продавцем, та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської обласної спілки споживчих товариств, як покупцем, укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 кв.м. на вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьк. Даний Договір зареєстровано в реєстрі під №1941.

У 2016 році ФОП Пахолко Л.П. звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної будівлі, укладеного 26.07.2012 р. між Волинською обласною спілкою споживчих товариств та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської облспоживспілки.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.10.2016 р. у справі №903/555/16 у задоволенні позову підприємця Пахолка Л.П. було відмовлено. У даному рішенні суду встановлено, що ФОП Пахолко Л.П. не було доведено належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів загальною площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1, та не підтверджено цей факт належними та допустимими доказами. Зазначене рішення суду в подальшому було залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28 грудня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 28 березня 2017 року.

17 жовтня 2012 року між Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської обласної спілки споживчих товариств, як продавцем, та Луцьким міським споживчим товариством (правонаступник - ТОВ "КООП ЛУЦЬК"), як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів площею 200,0 кв.м. на вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку. Даний Договір зареєстровано в реєстрі за №2724.

24 грудня 2015 року між Луцьким міським споживчим товариством, як продавцем, та ТОВ "Лютіка", як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 кв.м. на вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку. Даний Договір зареєстровано в реєстрі за №1744.

02 березня 2017 року між ТОВ "Лютіка", як продавцем, та ТОВ "АТП "Луцьккооптранс" Волинської обласної спілки споживчих товариств (правонаступник - ТОВ "Луцьккооптранс"), як покупцем, укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 кв.м на вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку.

В червні 2016 року ФОП Пахолко Л.П. звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом про витребування з незаконного володіння ТОВ "Лютіка" магазину промислових товарів (літера Б-1) площею 200 кв.м. по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку. Рішенням Господарського суду Волинської області від 28.02.2017р. у справі №903/450/16 позов підприємця Пахолка Л.П. було задоволено.

Однак, постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 20 грудня 2018 року рішення Господарського суду Волинської області від 28 лютого 2017 року у справі №903/450/16 було скасовано та відмовлено в задоволенні позову. Постанова Північно-Західного апеляційного господарського суду від 20 грудня 2018 року була залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.03.2019р.

При цьому, як вбачається із змісту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 у справі №876/6117/15 у задоволенні позову підприємця Пахолка Л.П. про скасування реєстрації права власності за Волинською облспоживспілкою на магазин промислових товарів площею 200 кв.м. по вул. Карпенка-Карого, 1 в м. Луцьку та поновленні реєстрації права власності на цей же магазин за підприємцем Пахолко Л.П. було відмовлено.

Таким чином судом встановлено, що як вбачається із матеріалів справи позивач не є власником або особою, яка володіє спірним майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором.

Поряд з цим про факт відсутності у позивача права власності на спірне майно зазначає і сам позивач в позовній заяві вказуючи, що 30.06.2011 року, КП "Волинське ОБТІ", яке на той час здійснювало державну реєстрацію прав власності, припинило Пахолку Л.П. право власності на магазин промислових товарів за реєстраційним номером 19151821 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, натомість зареєструвало нове право власності за реєстраційним номером 19151821 на вказаний магазин за Волинською облспоживспілкою. При цьому відомості про оскарження Пахолком Л.П. дій КП "Волинське ОБТІ" щодо припинення права власності відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Наведені положення закону надають право особі захищати порушене цивільне право, зокрема право власності, але за умов набуття такого права в законний спосіб.

Набуття особою права власності на річ, зокрема і нерухоме майно як певний вид речей, здійснюється, у відповідності до положень частини 1 статті 328 ЦК України, на підставах, які не заборонені законом, крім іншого з правочинів.

Набуття права на новостворене нерухоме майно відбувається з урахуванням наступних положень закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, факти встановлені в рішеннях судів, що набрали законної сили та описані вище є встановленими та не підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р., відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність, в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку від зобов`язаних осіб.

Відповідно положень ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пред`являючи позов Пахолко Л.П. стверджує про порушення його прав як власника спірного майна проведенням державних реєстрацій права власності які, відповідно до позову, позивач просить скасувати в судовому порядку. При цьому в позові не уконкретизовується та будь-яким чином не засвідчується яким же чином та в чому конкретно проявляється порушення прав позивача кожною із здійснених державних реєстрацій.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Вказаний висновок повністю узгоджується із практикою Верховного Суду, висловленою у постановах в справах: №640/10457/14-ц від 16.12.2020р., №372/678/18 від 30.09.2020р., №445/1717/16-ц від 09.10.2019р. та №303/3567/16-ц від 26.06.2019р.

В даному випадку позивач не є власником майна, про що зазначено і в позовній заяві та в подальшому підтримано в процесі розгляду справи по суті. З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, позивачем не доведено належності йому на праві власності приміщення спірного магазину, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1, та не підтверджено цей факт належними та допустимими доказами, а тому не можна погодитись з доводами позивача про порушення його права власності.

Поряд з цим в подальшому, зокрема, на стадії судового розгляду справи по суті, позивач відступаючи від первісних (засвідчених у позовній заяві) підстав позову стверджує, що останній є власником не спірного майна, а будівельних матеріалів з яких таке нерухоме майно побудоване.

Відповідно до ст. 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

В даному випадку вищенаведеними твердженнями позивачем фактично було змінено підстави позову проте жодного клопотання про зміну предмету чи підстав позову не заявлялось.

При цьому слід зазначити, що такі твердження не наділяють позивача правами власника який відповідно наділений правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державних реєстрацій прав власності на спірне майно, припинення ТОВ "Луцьккооптранс" права власності та його виселення, суд зазначає, що ці вимоги є похідними від вирішення спору про право власності, а тому також є безпідставними із зазначених вище підстав.

Поряд з цим щодо позовних вимог про скасування державних реєстрацій прав власності слід зазначити, що відповідно до правових висновків здійснених Верховним Судом в справі №921/403/17-г/6, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно, а державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій.

При цьому позивач зазначаючи про наявність відповідних договорів купівлі-продажу на підставі яких було вчинено відповідні державні реєстрації права власності які висловлено прохання скасувати вимоги про визнання таких договорів як підстав для здійснення оскаржуваних записів про реєстрацію недійсними не заявляє.

Відповідно до ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даному випадку щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності Волинської обласної спілки споживчих товариств від 21.07.2011 року, яке видане на підставі рішення Виконкому Луцької міської ради від 16.07.2011 року №440-2 на магазин промислових товарів (літер Б-1) за адресою м. Луцьк вул. Карпенка Карго, 1, на думку та переконання суду, слід застосувати висновок Верховного Суду, що був викладений у постанові від 03.04.2018р. у справі №917/927/17, та підтриманий, зокрема, у постанові від 10.06.2020р. у справі №906/585/19, який полягає у тому, що "свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності", таким чином свідоцтво як таке не може бути самостійним предметом оскарження.

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Свідоцтво про право власності дійсно є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у Відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Суд звертає увагу також на те, що ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку.

Поряд з цим суд звертає увагу на відсутність в позовній заяві пояснень та відповідних обставин підтверджуючих не законність свідоцтва. Крім того й не було обґрунтовано яким чином відповідачами у справі було порушено права позивача та яке місце у таких правовідносинах займає оскаржуване свідоцтво.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

При пред`явленні позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.

Так, сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо.

За теоретичним визначенням "відповідач" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідачів, має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача, враховуючи індивідуальність вини особи, яка порушила право, має бути встановлено, чи є дії кожного з відповідачів винними, а питання про їх відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого.

Гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Аналогічну позицію закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції "Право на ефективний засіб юридичного захисту" проголошує, що "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. Така позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах у справах №826/12456/18, №815/310/17,№140/2630/18.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005р. у справі "Афанасьєв проти України" (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним", як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Завданням судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують судочинство для такого захисту.

Виходячи з вищезазначених норм права, право на захист можливе лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

З наведеного слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень були б протиправними, підстави для задоволення позову були б відсутні. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Вказана позиція підтримується Верховним Судом у постановах від 28.01.2021р. справа №826/8174/17, від 19.01.2021р. справа №640/620/17, від 25.06.2020р. справа №357/3499/17 та у багатьох інших.

Позивач в даній справі не є власником спірного майна та твердження останнього про наявність у нього права власності на будівельні матеріали не наділяє його правами, які притаманні власнику нерухомого майна, та, відповідно позивач не довів факту порушення відповідачами його прав та не вказав в чому конкретно проявляється порушення прав кожним із відповідачів.

Поряд з цим, щодо способу захисту прав суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року (заява № 38722/02).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

При цьому задоволення позовних вимог у відповідному формулюванні прохальної частини позовної заяви в даному спорі очевидно не призведе до відновлення прав позивача на належні йому будівельні матеріали проте, завдасть шкоди реальному власнику майна, адже, як сам зазначає позивач, останній має намір знести самочинно збудоване майно та вказує, що єдиним ефективним способом захисту його порушених прав в даному випадку є саме знесення будівлі магазину, та вилучення будівельних матеріалів використаних на будівництво, оскільки вартість таких матеріалів не відшкодована.

При цьому, в даному випадку, позовна заява була обґрунтована порушенням права власності Пахолка Л.П. на спірне нерухоме майно та, відповідно, в матеріалах справи відсутні будь-які докази вартості майна на момент його прийняття в експлуатацію та на момент розгляду даної справи та той факт, що спірне нерухоме майно, перебуваючи у власності декількох осіб за період з 2007 по 2021 рік дає підстави вважати, що спірне майно могло змінити свої властивості та збільшитись у вартості, а поданням даного позову як зазначено при розгляді справи по суті позивач намагається створити передумови для знищення спірного нерухомого майна.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Проте, в даному випадку, на думку суду, задоволення заявлених позовних вимог не здатне забезпечити захист прав позивача як власника майна оскільки як встановлено матеріалами справи та не заперечується позивачем, останній не є власником майна, та задоволення позовних вимог не призведе до отримання позивачем відповідного відшкодування, адже такі вимоги не заявлялися.

При цьому, зважаючи на пояснення позивача, на переконання суду, задоволення позовних вимог призведе неминуче до порушення прав реального власника спірного майна яким на сьогоднішній день відповідно до та на підставі укладеного 02.03.2017р. між ТОВ "Лютіка" та ТОВ "АТП "Луцьккооптранс" Волинської ОССТ (правонаступник - ТОВ "Луцьккооптранс") нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, виступає ТОВ "Луцьккооптранс", адже позивач має намір знищити спірне майно при цьому вказуючи, що виконання робіт по знесенню (демонтажу) спірного магазину та вивезення будівельних матеріалів можливе лише після припинення реєстрації права власності та виселення відповідача - ТОВ "Луцьккооптранс".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00, суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладаються на позивача.

Враховуючи прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід залишити за підприємцем Пахолко Л.П.

Стосовно заявленого на стадії судових дебатів клопотання представника відповідача - ТОВ "Луцьккооптранс" про вирішення питання про розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) після ухвалення рішення по суті позовних вимог, суд засвідчує, що у відповідності до положень ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, а згідно ст. 238 ГПК України, у разі необхідності у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення, строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат, з огляду на що суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність призначення судового засідання для вирішення клопотання представника ТОВ "Луцьккооптранс" адвоката Сороки В.Г. про розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, згідно клопотання представника ТОВ "Луцьккооптранс" адвоката Сороки В.Г. призначити на 24 листопада 2021 року на 10:00 год. Судове засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Волинської області (м. Луцьк, пр. Волі, 54а) в залі судових засідань №210.

3. Товариству з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс" в строк до 16.11.2021р. включно надати суду документальні підтвердження понесення витрат на правничу допомогу та у визначений строк направити відповідні матеріали на поштову адресу Фізичної особи-підприємця Пахолка Любомира Петровича та на електронну адресу адвоката Сорокопуда М.О. ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), докази направлення надати суду

4. Запропонувати Фізичній особі-підприємцю Пахолку Любомиру Петровичу відповідно до ст. 126 ГПК України в строк до 22.11.2021р. включно надати Господарському суду Волинської області та ТОВ "Луцьккооптранс" письмові пояснення по суті понесених відповідачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, шляхом направлення останніх на електронні адреси Господарського суду Волинської області () та Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккооптранс" (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 22.11.2021р.

Суддя В. А. Войціховський