РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.11.2021Справа № 910/13987/20
За позовом Державного підприємства "Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України", м. Київ

до 1. Фізичної особи-підприємця Срібної Ірини Сергіївни, м. Київ

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Єва", м. Київ

3. Державного підприємства "Запорізький державний центр науки, інновацій та інформатизації", м. Запоріжжя

4. ОСОБА_1 , м. Запоріжжя

про визнання недійсними договорів, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Кочетков В.М. (директор);

від відповідача 1: не з`явились;

від відповідача 2: Оберемок Д.О. (адвокат за ордером серії АІ№1170262 від 08.11.2021 року);

від відповідача 3: не з`явились;

від відповідача 4: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15.09.2020 року до Господарського суду міста Києва від Державного підприємства "Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України" (позивач) надійшла позовна заява до Фізичної особи-підприємця Срібної Ірини Сергіївни (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Єва" (відповідач-2) про:

- визнання недійсним договору №25/10 про відступлення права вимоги від 25.10.2013 року, укладеного між позивачем, Фізичною особою-підприємцем Гонтарем Денисом Андрійовичем та Державним підприємством "Запорізький державний центр науки, інновацій та інформатизації";

- визнання недійсним Договору №1-ВПВ про відступлення права вимоги від 29.10.2013 року, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Гонтарем Денисом Андрійовичем, відповідачем-1 та позивачем;

- визнання недійсним Договору №07/10 про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року, укладеного між відповідачем-2 та відповідачем-1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані договори порушують права позивача, укладені з порушенням норм діючого законодавства та містять ознаки фіктивності.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/13987/20 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою від 16.09.2020 року позовну заяву Державного підприємства "Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України" було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 804 ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/13987/20, станом на 28.09.2020 року, не вручено уповноваженому представнику позивача.

В той же час, 24.09.2020 року позивачем до суду подано документи на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.11.2020.

Підготовче засідання 24.11.2020 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 в порядку ст.ст. 120-121 ГПК сторін було викликано в підготовче засідання на 09.02.2021.

09.02.2021 до суду від позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача - ОСОБА_1 .

В підготовчому засіданні 09.02.2021 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено розгляд клопотання позивача про залучення співвідповідача - ОСОБА_1 та оголошено перерву до 06.04.2021.

В підготовчому засіданні 06.04.2021 судом було постановлено звернутися до Державної міграційної служби України із запитом щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - ОСОБА_1 та оголошено перерву до 27.04.2021.

27.04.2021 року відповідачем-2 подано до суду заяву про застосування до вимоги про визнання недійсним Договору №07/10 про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року строку позовної давності.

В підготовчому засіданні 27.04.2021 судом було оголошено перерву до 18.05.2021.

29.04.2021 до суду від Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України надійшов лист із наданням інформації щодо місця проживання ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості відповідача-4 та відкладено підготовче засіданні до 13.07.21. Окрім того, вказаною ухвалою було запропоновано позивачеві здійснити оголошення в газеті за місцем знаходження відповідача-1 та відповідача-4 для їх належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

08.07.2021 до суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2021.

В засіданні 13.07.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.09.2021 року.

В судовому засіданні 28.09.2021 року в справі було оголошено перерву до 09.11.2021 року та ухвалено звернутись із запитом до Голосіївського управління поліції ГУНП в м. Києві про надання інформації стосовно кримінального провадження №0012338.

05.11.2021 року від Голосіївського управління поліції ГУНП в м. Києві до суду надійшла відповідь.

В засіданні 09.11.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2012 року між ФО-П Гонтар Денисом Андрійовичем та ДП "Запорізький державний центр науки, інновацій, та інформатизації" було укладено Договір на виконання робіт по архівуванню документації №б/н.

Як вбачається з умов договору, вартість робіт за договором встановлено не було. Фактичний обсяг послуг визначений сторонами згідно Детального розшифрування витрат по наданню архівних послуг та складає 197 611,84 грн.

У зв`язку з тим, що ДП "Запорізький державний центр науки, інновацій та інформатизації" (боржник) не розрахувався з фізичною особою-підприємцем Гонтарем Д.А. (кредитор) за надані послуги за Договором на виконання робіт по архівуванню документації б/н від 29.10.2012 на суму 197 611,84 грн 25.10.2013 між Фізичною особою-підприємцем Гонтарем Д.А. (первісний кредитор), Державним підприємством "Центр науково-технічної інформації та сприяння інформаційному розвитку України" в особі директора Легенька Ю.В. (новий кредитор) та ДП "Запорізький державний центр науки, інновацій та інформатизації" (боржник) було укладено Договір №25/10 про відступлення права вимоги (надалі також - Договір №25/10), відповідно до п. 1.1. якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з Договором про надання послуг від 29.10.2012 року (далі Основний договір) з боржником, а новий кредитор приймає право вимоги, що належне первісному кредитору, і стає кредитором за основним договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору №25/10 оплата здійснюється шляхом перерахування новим кредитором грошових коштів на поточний рахунок первісного кредитора у розмірі зобов`язань боржника 197 611,84 грн.

В подальшому, 29.10.2013 року фізичною особою-підприємцем Гонтарем Д.А. (первісний кредитор), фізичною особою-підприємцем Срібна І.С. (новий кредитор) та Державним підприємством "Центр науково-технічної інформації та сприяння інформаційному розвитку України" (боржник) в особі директора Легенька Ю.В. було укладено Договір №1-ВПВ про відступлення права вимоги (надалі також - Договір №1-ВПВ), відповідно до п. 1.1. якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з Договором від 25.10.2013 №25/10 про відступлення права вимоги (далі - основний Договір) з боржником, а новий кредитор приймає право вимоги що належне первісному кредитору, і стає кредитором за основним договором.

Відповідно до п. 1.3. Договору №1-ВПВ боржник заявляє про свою згоду на заміну первісного кредитора по основному договору на нового кредитора і підтверджує наявність у нього грошового зобов`язання по основному договору перед первісним кредитором у розмірі 168 611,84 грн, яке після підписання цього Договору стане зобов`язанням боржника перед новим кредитором.

Оплата здійснюється шляхом перерахування новим кредитором грошових коштів на поточний рахунок первісного кредитора у розмірі зобов`язань боржника 168 611,84 грн. (п. 2.1. Договору №1-ВПВ).

07.10.2016 року між Фізичною особою- підприємцем Срібна І.С. (первісний кредитор) та ТОВ "Торговий дім "ЄВА" укладено Договір № 07/10 про відступлення права вимоги (надалі також - Договір №07/10), відповідно до п. 1.1. якого первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги по зобов`язанню за Договором №1-ВПВ про відступлення права вимоги від 29.10.2013 року до боржника, а саме Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України». Зобов`язання боржника перед первісним кредитором становить суму у розмірі 168 611,00 грн.

За даним договором до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного виконання грошових зобов`язань передбачених пунктом 1.1. цього Договору та сплати суми у розмірі 168 611,00 грн. (п. 1.2. Договору №07/10).

Відповідно до п. 2.1. Договору №07/10 оплата здійснюється шляхом перерахування новим кредитором грошових коштів на поточний рахунок первісного кредитора у розмірі зобов`язань боржника 168 611,00 грн.

Листом вих. №17-106 від 10.10.2016 року за підписом директора ТОВ "Торговий дім "ЄВА" Легенько Ю.В. до ДП "Укртехінформ" надіслана претензія №1 про сплату 168 611,00 грн. заборгованості перед ТОВ "Торговий дім "ЄВА" за Договором №07/10 про відступлення права вимоги від 07 жовтня 2016 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається, що у діловодстві ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інформаційному розвитку України» оригінали та копії договорів відсутні. Окрім того, а ні в договорі №1-ВПВ, а ні в договорі №07/10 підстав заміни боржника за основним зобов`язанням не зазначено. Крім того, проти директора Легенько Ю.В. відкрито кримінальне провадження №0012338 за ст. 190 ч. 1 КК України, оскільки його поведінка, на думку позивача, містить ознаки зловживання службовим становищем та націлена на незаконне заволодіння майном держави.

Відповідач-2 просив суд застосувати до вимоги про визнання недійсним Договору №07/10 про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року сплив строку позовної давності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановлено Судом, 29 жовтня 2012 року між ФО-П Гонтар Денисом Андрійовичем та ДП "Запорізький державний центр науки, інновацій, та інформатизації" було укладено Договір на виконання робіт по архівуванню документації №б/н, відповідно до якого та Детального розшифрування витрат по наданню архівних послуг їх вартість складає 197 611,84 грн.

Надалі, у зв`язку з тим, що ДП "Запорізький державний центр науки, інновацій та інформатизації", як боржник, не розрахувався з фізичною особою-підприємцем Гонтарем Д.А., як кредитором, за надані послуги за Договором на виконання робіт по архівуванню документації б/н від 29.10.2012 на суму 197 611,84 грн між Фізичною особою-підприємцем Гонтарем Д.А., Державним підприємством "Центр науково-технічної інформації та сприяння інформаційному розвитку України" та ДП "Запорізький державний центр науки, інновацій та інформатизації" (боржник) було укладено Договір №25/10 від 25.10.2013 року.

Відповідно до Договору №25/10 позивач прийняв від відповідача-4 право вимоги до відповідача-3, яке відповідач-4 мав до відповідача-3 за Договором про надання послуг від 29.10.2012 року в розмірі 197 611,84 грн, при цьому, відповідно до умов Договору №25/10 позивач повинен був перерахувати відповідачу-4 суму коштів в розмірі 197 611,84 грн за відступлення права вимоги до відповідача-3.

У зв`язку з тим, що позивач за Договором №25/10 перерахував відповідачу-4 лише суму коштів в розмірі 29 000,00 грн (в матеріалах справи міститься виписка по особовому рахунку позивача з вхідним залишком станом на 04.11.2013 року, відповідно до якого платіжним документом №1259 позивачем було перераховано відповідачу-4 суму коштів в розмірі 29 000,00 грн), 29.10.2013 року фізичною особою-підприємцем Гонтарем Д.А. було відступлене своє право вимоги до Державного підприємства "Центр науково-технічної інформації та сприяння інформаційному розвитку України", як боржника за Договором №25/10, фізичній особі-підприємцю Срібній І.С. за Договором №1-ВПВ на суму в розмірі 168 911,84 грн (197 611,84 грн - 29 000,00 грн = 168 911,84 грн).

В подальшому, у зв`язку з відсутністю сплати суми боргу в розмірі 168 911,84 грн позивачем відповідачу-1, 07.10.2016 року між Фізичною особою- підприємцем Срібна І.С. та ТОВ "Торговий дім "ЄВА" укладено Договір №07/10 за яким останнє стало новим кредитором позивача на суму 168 611,00 грн.

Суд наголошує на тому, що в межах даної справи було вжито всіх заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд даної справи.

При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази оплати ФО-П Срібною І.С. відповідачу-4 суми коштів в розмірі 168 611,84 грн за відступлення права вимоги по Договору №1-ВПВ, як і відсутні докази сплати ТОВ «Торговий дім «Єва» відповідачу-1 суми коштів в розмірі 168 611,84 грн за відступлення права вимоги по Договору №07/10.

Означені обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва №910/19642/16 від 17.11.2020 року, яке набрало законної сили, а тому, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, зазначені обставини не доказуються знову.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. (ч. 2 ст. 518 Цивільного кодексу України).

Судом, встановлено, що позивач був стороною спірних правочинів, а саме Договорів №№ 25/10 та 1-ВПВ.

У разі коли один договір (який укладається однією із сторін) суперечить умовам іншого договору (де така особа була стороною договору), то для захисту прав та інтересів особи (яка не укладала наступний договір) може бути застосований такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним. Причому при оспорюванні договору, який суперечить умовам іншого договору, повинна враховуватися добросовісність. (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду №761/22001/15-ц від 13.06.2018 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як встановлено судом, позивачем було подано до Голосіївського управління поліції ГУПК в м. Києві заяву про вчинення ОСОБА_2 протиправних дій, які виразились у заволодінні грошовими коштами Державного підприємства "Центр науково-технічної інформації та сприяння інформаційному розвитку України" шахрайським способом.

За фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 Кримінального кодексу України було відкрито кримінальне провадження №0012338.

Означений факт покладений позивачем в основу пред`явлення вказаного позову до суду із вимогами про визнання недійсними правочинів, укладених за участю ОСОБА_2 (№№ 25/10 та 1-ВПВ) і договору №07/10, який є наслідком укладених ОСОБА_2 договорів.

Задля встановлення обставин наявності в діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, судом 29.09.2021 року було направлено до Голосіївського управління поліції ГУПК в м. Києві запит про надання інформації стосовного кримінального провадження №0012338.

У відповідь на запит суду 05.11.2021 року від Голосіївського управління поліції ГУПК в м. Києві надійшов лист №15147/125/47/03-21 від 02.11.2021 року, в якому зазначено, що 29.06.2021 досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0012338 від 28.12.2016 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, завершено у формі закриття в порядку п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Пункт 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України передбачає, що Кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Таким чином, покладене позивачем в основу позовної заяви твердження про вчинення директором ОСОБА_2 дій, які містять ознаки зловживання службовим становищем та націлені на незаконне заволодіння майном державної установи, не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Зазначаючи про невідповідність Договорів вимогам законодавства України, доводи позивача, зокрема, зводяться до його фіктивності, а саме, що сторони не мали наміру їх виконувати.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Як встановлено судом, позивачем перераховано на рахунок ФОП Гонтаря Д.А грошові кошти у розмірі 29 000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку позивача.

Водночас, позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що вчиняючи Договори, сторони заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені Договорами, та відповідно воля сторін Договору була іншою, ніж об`єктивне волевиявлення.

При цьому, у постанові від 05.07.2019 у справі №910/4994/18, Верховний Суд зазначив, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Позивач наполягав на тому, що у нього відсутні оригінали оспорюваних договорів, проте, Суд зазначає, що позивач в межах справи не звертався із відповідною заявою про витребування таких оригіналів спірних договорів для огляду у відповідачів.

За наведених обставин, дослідивши в сукупності подані сторонами докази, суд доходить висновку про відсутність підстав вважати Договори фіктивними.

При цьому слід зазначити про наступне, відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України витікає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

А отже, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). (п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними).

З огляду на викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, про визнання недійсними Договорів №25/10 про відступлення права вимоги від 25.10.2013 року, №1-ВПВ про відступлення права вимоги від 29.10.2013 року та №07/10 про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За наведених обставин, позов Державного підприємства "Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України" про визнання недійсними договорів не підлягає задоволенню.

Поряд з цим, у своєму відзиві відповідач-2 просив суд застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності та на цій підставі відмовити позивачеві у задоволенні позову в частині третьої позовної вимоги.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При розгляді цього спору, суд виходить з того, що позовна давність не є інститутом процесуального права.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено суду обґрунтованості заявлених позовних вимог, у задоволенні заяви відповідача-2 про застосування строку позовної давності слід відмовити.

Відповідно до статті 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору, залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Державним підприємством "Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України" судовий збір, сплачений до державного бюджету.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 18.11.2021 року.

Суддя С.М. Морозов