ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2021 р. Справа№ 910/1196/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Безрадна А.Л.

За участю представників учасників процесу:

від позивача: не з`явився;

від позивача: не з`явився.

Розглянув у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі №910/1196/21 (суддя Літвінова М.Є, м. Київ, повне рішення складено 25.05.2021)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Лоуд Груп",

м. Київ,

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", м. Київ,

про стягнення 582 620,44 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Лоуд Груп" (далі - позивач/ТОВ "Іст Лоуд Груп") звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач/ДП "НАЕК "Енергоатом") про стягнення 582 620,44 грн, з яких: 551 976,00 грн основний борг, 18 968,41 інфляційні втрати та 11 676,03 грн 3 % річних.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачем порушено умови Договору поставки №20/05/21 від 20.01.2020 в частині повної та своєчасної оплати за товар.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.085.2021 у справі №910/1196/21 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ДП "НАЕК "Енергоатом" на користь ТОВ "Іст Лоуд Груп" суму основного боргу у розмірі 551 976,00 грн, 3% річних у розмірі 10 454,45 грн, інфляційних втрат у розмірі 17 260,70 грн та судовий збір у розмірі 8 695,37 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення із посиланням на ст.ст. 4, 8, 11, 254, 509, 530, 610, 625, 628, 655, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 193, 265 Господарського кодексу України місцевий господарський суд зазначив, що у п. 4.1 договору поставки №20/05/12 від 20.01.2020 сторони погодили здійснення відповідачем оплати продукції протягом 60 днів після завершення її приймання за якістю, за результатами якого встановлено належну якість останньої (зокрема, проходження вхідного контролю за прийнятою у покупця процедурою). З долученого до матеріалів справи ярлику на придатну продукцію № 111 вбачається, що приймання продукції за якістю, яка була поставлена позивачем за видатковою накладною № 183 від 10.03.2020, закінчено 08.04.2020. Отже, виходячи зі змісту п. 4.1 договору, враховуючи при цьому приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що останнім днем строку виконання відповідачем свого обов`язку з оплати поставленої продукції було 08.06.2020. Утім, з наявного у матеріалах справи акта звірки взаєморозрахунків вбачається, що за поставлений товар відповідач не розрахувався. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 551 976,00 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Перевіривши виконаний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції вказав, що позивач припустився помилки, визначивши початковою датою їх нарахування 08.06.2020, оскільки, зважаючи на встановлений п. 4.1 договору строк оплати продукції покупцем, відповідне право у нього виникло лише з 09.06.2020. Здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованими є сума 3% річних у розмірі 10 454,45 грн та сума інфляційних втрат у розмірі 17 260,70 грн, які і стягнув з відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням ДП "НАЕК "Енергоатом" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі № 910/1196/21 в частині стягнення 3% річних у розмірі 10 454,45 грн та інфляційних втрат у розмірі 17 260,70 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Іст Лоуд Груп" задовольнити в частині стягнення ДП "НАЕК "Енергоатом" 3% річних в сумі 6 000,00 грн та інфляційних втрат в сумі 9 000,00 грн.

Скаржник зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом не було враховано правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, щодо можливості зменшення судом як неустойки, штрафу, так і процентів річних, нарахованих відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, заявник апеляційної скарги вказує, що задовольняючи вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, місцевий господарський суд повинен був навести обґрунтування, чому він дійшов висновку про дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора, та чому не підлягають застосуванню норми права, викладені у вищезазначеній постанові Верховного Суду у подібних правовідносинах, однак рішення місцевого господарського суду таких обґрунтувань не містить.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходив.

Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив на апеляційну скаргу через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням. Відтак, приймаючи до уваги, що позивач у строк, встановлений судом апеляційної інстанції не подав відзиву на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку, що неподання позивачем відзиву не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1196/21.

12.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/1196/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/1196/21; розгляд апеляційної скарги призначено на 07.09.2021.

Однак 07.09.2021 розгляд справи №910/1196/21 не відбувся.

Так, суддя Разіна Т.І. (головуючий суддя (суддя - доповідач) з 08.09.2021 по 10.09.2021 та з 13.09.2021 по 17.09.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 у справі №910/1196/21 розгляд апеляційної скарги призначено на 19.10.2021.

Явка учасників процесу

Представники сторін у судове засідання 19.10.2021 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від сторін через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на відсутність від сторін клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, а також враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Фактичні обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції

Як убачається з матеріалів справи, 20.01.2020 між позивачем, як постачальником та відповідачем, як покупцем укладено Договір поставки №20/05/12 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити в передбачені строки покупцю наступну продукцію (плита ГПРХХ 30.0*240*1610 Л63 ДСТУ ГОСТ 2208:2008), а покупець зобов`язується прийняти та вказану продукцію.

Загальна сума договору складає 551 976,00 грн, в т. ч. ПДВ 91996, 00 грн (п. 3.1. договору).

У п. 4.1. Договору сторони дійшли згоди, що оплата поставленої продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в договорі, протягом 60 днів після завершення приймання продукції за якістю, за результатами якого встановлено її належну якість (зокрема, проходження вхідного контролю за прийнятою у покупця процедурою).

За умовами п. 5.1. Договору поставка продукції за цим договором здійснюється до 30.04.2020 партіями відповідно до заявок покупця, в яких зазначається кількість продукції, що постачається, та строки її поставки.

Відповідно до п. 5.7. Договору продукція відвантажується на умовах DDP (ІНКОТЕРМС 2000) м. Енергодар, запорізька область.

Додатковою угодою №1 від 20.01.2020 до Договору поставки №20/05/12 від 20.01.2020 сторони внесли зміни до пункту 4.2, пункти 6.5, 6.6, 6.7, 7.7, 7.8 та 7.10 виключено, доповнено договір розділом 12.

Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє 2 роки ( п. 10.1. Договору).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач несплатив, поставлений позивачем за Договором поставки №20/05/12 від 20.01.2020 (за видатковою накладною №183 від 10.03.2020), у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 551 976, 00 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 11 676, 03 грн та інфляційні втрати у розмірі 18 968, 41 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що поставка продукції за договором відбулась 11.03.2020, вхідний контроль продукції був завершений 08.04.2020, що підтверджується записами в ярлиці на придатну продукцію № 111, у зв`язку з чим, за твердженням відповідача, він повинен був оплатити продукцію у строк до 08.06.2020, а перший день прострочення заборгованості слід вважати 09.06.2020.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача (в оскаржуваній ним частині) не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Оскільки апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подано лише в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з положень ст. 269 ГПК України, рішення Господарського суду міста Києва у даній справі підлягає апеляційному перегляду лише в межах його оскаржуваної частини відповідно до вимог заявника апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вважає, що встановивши факт прострочення відповідачем виконання взятого на себе грошового зобов`язання, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з боржника інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих позивачем на підставі ст. 625 ЦК України.

Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 18 968, 41 грн за період з 13.05.2020 по 14.01.2021.

За змістом ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у ст. 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Отже, цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку. Таке зобов`язання в силу ч. 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі акта цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

У силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону, а саме: ч. 2 ст. 625 ЦК України, виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора, відповідно, виникає право вимагати від боржника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції незалежно від вини боржника, сплати ним неустойки та наявності відповідного погодження в умовах договору.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ст. 625 ЦК України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений місцевим господарським судом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 17 260,70 грн правомірно задоволені судом першої інстанції.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 11 676, 03 грн за період з 13.05.2020 по 25.01.2021.

Положення ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, місцевий вірно зазначив про те, що відповідач повинен був оплатити товар у строк до 08.06.2020 включно, і, відповідно, початком періоду нарахування 3% річних є 09.06.2020.

Перевіривши здійснений місцевим господарським судом розрахунок 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 10 454,45 грн правомірно задоволені судом першої інстанції.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником апеляційній скарзі

Стосовно аргументів скаржника про неврахування місцевим господарським судом правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як убачається із матеріалів справи, 18.02.2021 відповідачем до Господарського суд міста Києва було подано відзив на позовну заяву, у якому, ДП "НАЕК "Енергоатом" зазначає, що з урахуванням наявності надзвичайних обставин у вигляді пандемії, вжиття відповідачем віх можливих заходів щодо недопущення господарського правопорушення, критичну ситуацію із розрахунками за вироблену ДП "НАЕК "Енергоатом" електроенергію, відповідно до ст.ст. 625, 692 Цивільного кодексу України просив місцевий господарський суд відмовити позивачу у стягненні 3% річних.

При цьому, відповідачем не заявлялося клопотання зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у ст. 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Однак, відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, не є санкціями, а мають компенсаційний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні його матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неправомірне користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Вказані нарахування здійснюються незалежно від вини боржника та сплати ним неустойки (пені) за порушення грошового зобов`язання. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача про можливість їх зменшення судом.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку посилався відповідач, викладений правовий висновок про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов, з урахуванням конкретних обставин справи, а також критеріїв, визначених ст. 233 ГК України, може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони є заходами відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора.

Статтею 13 закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 наведеної норми).

Разом з тим, як зазначалось вище, ч. 1 ст. 551 ЦК України суду надано право зменшити розмір неустойки.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції відповідач із зазначеним клопотанням щодо 3% річних та інфляційних втрат до місцевого господарського суду не звертався.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі № 910/1196/21 в частині стягнення 3% річних у розмірі 10 454,45 грн та інфляційних втрат у розмірі 17 260,70 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Іст Лоуд Груп" задовольнити в частині стягнення ДП "НАЕК "Енергоатом" 3% річних в сумі 6 000,00 грн та інфляційних втрат в сумі 9 000,00 грн.

Так, заперечуючи в апеляційній скарзі щодо розміру присуджених до стягнення місцевим господарським судом 3% річних та інфляційних втрат (в оскаржуваній скаржником ним частині), відповідач зазначав про те, що є виробником більш, ніж 50% електроенергії в України та віднесений до переліку підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а також посилався на невиконанням його контрагентами (ДП "Гарантований покупець", НЕК "Укренерго", ДП "Енергоринок") своїх зобов`язань з оплати за відпущену електричну енергію, у зв`язку з чим заборгованість останніх перед відповідачем становить 25 000 000 000,00 грн, вжиття відповідачем заходів щодо стягнення заборгованості з боржників в судовому порядку, крім цього, вказував, що прострочення оплати товару, допущене відповідачем, не завдало позивачу збитків.

Однак, у п. 7.4 Договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строків оплати продукції він на вимогу постачальника сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Тобто встановлена умовами договору міра відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді сплати відсотків річних відповідає критеріям розумності, справедливості та пропорційності наслідкам правопорушення, оскільки визначений розмір відсотків річних на рівні 3% спроможний компенсувати кредитору майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунків боржником, проте не перетворити сплату відсотків річних на спосіб отримання доходів для кредитора та несправедливий, невиправдано обтяжливий чи непосильний тягар для боржника, тобто здатний забезпечити дотримання розумного балансу між інтересами кредитора та боржника.

При цьому судом апеляційної враховано, що заявлений позивачем розмір заборгованості становить 551 976,00 грн, у той час як розмір належних до сплати відсотків річних складає 10 454,45 грн, що не дозволяє стверджувати про його нерозумність, несправедливість та неспіврозмірність.

Щодо посилань відповідача на невиконанням його контрагентами своїх зобов`язань з оплати за відпущену електричну енергію та наявність у зв`язку з чим заборгованість перед відповідачем у розмірі 25 000 000 000,00 грн, як і на вжиття відповідачем заходів щодо стягнення заборгованості з боржників в судовому порядку, на збитковість підприємства відповідача, колегія суддів зауважує, що вказані обставини є наслідками господарської діяльності відповідача, однак, не винятковими та безумовними підставами для зменшення судом належної до стягнення суми відсотків річних.

Щодо заперечення заявника апеляційної скарги в частині стягнення інфляційних втрат, то суд апеляційної інстанції зазначає, що право суду зменшувати розмір інфляційних втрат нормами чинного законодавства не передбачено.

У контексті наведеного посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим, оскільки відповідного правового висновку про можливість зменшення судом належного до стягнення розміру інфляційних збитків наведена постанова не містить.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх доведеністю та обґрунтованістю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі №910/1196/21 (в оскаржуваній відповідач частині), та, відповідно, апеляційна скарга ДП "НАЕК "Енергоатом" є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі №911/1196/21 покладаються на скаржника.

Так, суддя Тарасенко К.В. з 22.10.2021 по 05.11.2021 перебувала у відпустці; суддя - Іоннікова І.А., з 23.10.2021 по 01.11.2021 перебувала у відпустці; головуючий суддя - Разіна Т.І. з 08.11.2021 по 12.11.2021 перебувала у відпустці.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі №910/1196/21 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Справу №910/1196/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений та підписаний суддями - 15.11.2021 (після виходу суддів Разіної Т.І., Іоннікової І.А. та Тарасенко К.В. із відпусток).

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко