РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.11.2021Справа № 910/6579/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., за участю секретаря судового засідання Бараненко Н.І., розглянув господарську справу

За позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Міжнародний Інвестиційний Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Е.Л.І.Т. Продукт»

про визнання правочину недійсним

Представники сторін:

Від позивача: Ужакін Ю.А. адвокат

Від відповідача: Грищенко О.М. адвокат

Від третьої особи: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства "Міжнародний Інвестиційний Банк" про 1) визнання недійсною третейської угоди, яка включена до договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, підписаного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Міжнародний Інвестиційний Банк"; 2) визнання недійсним договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, підписаного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Міжнародний Інвестиційний Банк".

Позовні вимоги мотивовані тим, що шляхом укладення між позивачем та відповідачем договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020 в забезпечення виконання кредитних зобов`язань ТОВ «Е.Л.І.Т. Продукт» по кредитному договору № 9.20 CBD від 29.04.2020, яким передбачено надання позичальнику кредитних коштів у доларах США, у ТОВ «Е.Л.І.Т. Продукт» виникло грошове зобов`язання, виражене в іноземній валюті, що є порушенням приписів ч. 2 ст. 198 ГК України, ст. 5 Закону України «Про іноземні валюти». За доводами позивача, п.1.4 договору поруки про безоплатне надання поручителем поруки не відповідає ст.558 ЦК України в частині права поручителя отримати плату за послуги, надані боржнику; договір поруки за відсутності підписів сторін на 1 сторінці, на якій зазначено істотні умови договору, відповідно до п.5.6 договору та є недійсним вцілому; а оскільки місце і дата укладення третейської угоди сторін, яка викладена у п.4 договору, міститься на 1 сторінці, ця угода також підлягає визнання недійсною, як така, що не відповідає ст.12 Закону України «Про третейські суди».

Господарський суд міста Києва ухвалою від 28.04.2021 позов залишив без руху, встановив строк для усунення недоліків позову у визначений строк.

11.05.2021 позивач подав заяву про усунення недоліків позову.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 17.05.2021 відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 08.06.2021.

07.06.2021 позивач подав до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

08.06.2021 відбулось підготовче засідання, у якому представник відповідача повідомив, що подав до суду відзив на позовну заяву, судом була оголошена перерва у підготовчому засіданні до 15.07.2021.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що рішення третейського суду від 15.03.2021, яке залишене в силі Північним апеляційним господарським судом ухвалою від 05.05.2021 у справі №9/21 стягнуто солідарно з позивача та ТОВ «Е.Л.І.Т. Продукт» кредитну заборгованість, водночас пред`явлення позову у даній справі здійснено задля уникнення відповідальності, надав пояснення, що вираження грошового кредитного зобов`язання у іноземній валюті відповідає п.2 ч.2 ст. 5 Закону України «Про валюту і валютні операції», ст. 198 ГК України до спірних правовідносин не підлягає застосуванню. Також учасник справи зауважив, що оспорюваний договір поруки складено на 1 аркуші, містить підписи сторін та є дійсним, недійсність третейської угоди позивачем не доведено.

У підготовчому засіданні 15.07.2021 суд за клопотанням позивача залучив до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Е.Л.І.Т. Продукт» в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, відклав судове засідання на 03.08.2021.

02.08.2021 представник позивача подав відповідь на відзив.

03.08.2021 суд відклав підготовче засідання на 31.08.2021.

19.08.2021 засобами поштового зв`язку відповідач подав заперечення на відповідь на відзив.

31.08.2021 відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі щодо вимог про визнання недійсною третейської угоди, яка включена до договору поруки №9.20 CBD/SUD від 29.04.2020, підписаного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Міжнародний Інвестиційний Банк" відповідно до п.1 ч. 1 ст. 231 ГПК України з огляду на те, що третейська угода укладена між фізичною та юридичною особою та не є правочином, який укладається в забезпечення виконання основного зобов`язання, тому спір про її недійсність не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства відповідно до ст. 4, 45 ГПК України.

У судовому засідання представник позивача подану заяву про закриття провадження у справі підтримав, представник відповідача заявив клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення із змістом заяви. Судом оглянуто оригінал договору поруки №9.20 CBD/SUD від 29.04.2020, підписаного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Міжнародний Інвестиційний Банк", оголошено перерву у підготовчому засіданні до 28.09.2021.

28.09.2021 через канцелярію суду позивач подав письмові пояснення, в яких надав заперечення проти клопотання відповідача про закриття провадження у справі .

Судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 12.10.2021.

12.10.2021 за відсутності підстав для відкладення підготовчого засідання, суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті спору на 02.11.2021.

02.11.2021 судом оголошено перерву у розгляді справи по суті спору до 09.11.2021.

У судовому засіданні 09.11.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечував. Третя особа письмових пояснень по справі не подала, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до ст. 120 ГПК України.

Судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 240 ГПК Україна.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

29.04.2020 між АТ "Міжнародний інвестиційний банк" (банк) в особі Голови Правління Людвик К.А. та ОСОБА_1 (поручителем) був укладений договір поруки № CBD/SUR в забезпечення виконання ТОВ "Е.Л.І.Т Продукт" кредитних зобов`язань за кредитним договором №9.20-CBD від 29.04.2020.

За умовами п.1.1 договору поруки поручитель поручився перед банком за виконання ТОВ "Е.Л.І.Т Продукт" зобов`язань у повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати процентів (плати за користування кредитом), неустойки та інших платежів, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлено кредитним договором №9.20-CBD від 29.04.2020 та будь-якими додатковими договорами до нього ( у т.ч., які збільшуватимуть основне зобов`язання).

Згідно з Кредитним договором №9.20-CBD від 29.04.2020 банк надав позичальнику кредит у сумі 1 925 000,00 доларів США зі строком повернення до 28.04.2023 року (включно) та зі сплатою процентів за користування кредитом (п.1.2 договору поруки).

Відповідно до п.1.3 договору поруки визначено, що у випадку порушення позичальником зобов`язань, що випливають із кредитного договору, поручитель і позичальник відповідає перед банком, як солідарні боржники.

Надання поручителем поруки за договором здійснюється безоплатно та не є фінансовою послугою (п.1.4 договору поруки).

У розділі 4 Договору поруки (п.4.1) передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін цього договору та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору.

Предметом спору є визнання недійсним договору поруки № CBD/SUR від 29.04.2020 з підстав вираження грошового зобов`язання, в забезпечення якого він укладений в іноземній валюті, безоплатного надання поруки поручителем та відсутності підписів сторін на 1 сторінці, на якій зазначено істотні умови договору, що не відповідає домовленостям, що кожен аркуш, на якому викладено договір має містити підписи кожної сторони. Також позивачем заявлено вимоги про визнання недійною третейської угоди, викладеної у п.4.1 договору поруки з огляду на не підписання сторонами першої сторінки правочину, на якій зазначено дату та місце укладення третейської угоди, що не узгоджується зі ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети (такий правовий висновок міститься в п. 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин (складових), які є підставами для визнання недійним договору поруки №9.20 CBD/SUD від 29.04.2020, підписаного між позивачем - ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Міжнародний Інвестиційний Банк".

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, поручителі.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України є порука.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

За умовами п.1.2 договору визначено, що позивач поручився за виконання третьою особою кредитних зобов`язань, виражених у доларах США, однак звертаючись до суду з даним позовом позивач виражає свою незгоду з цим положенням договору, заявляючи про його недійсність.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Як вбачається заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до п.1.4 договору поруки, визначено, що надання поручителем поруки за договором здійснюється безоплатно та не є фінансовою послугою

Відповідно до статті 558 ЦК України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в договорі поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, що виключає можливість отримання прибутку за таким договором.

Згідно з частиною третьою статті 556 ЦК України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Це додатково підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку як мети укладення та виконання договору поруки.

Згідно із статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними засобами доказування невідповідність п.1.4 договору поруки положенням ст.558 ЦК України в частині права поручителя отримати плату за послуги, надані боржнику, та те, що укладення спірного договору поруки було направлено на можливість отримання прибутку.

Також позивачем не доведено, недотримання сторонами при укладенні оспорюваного договору поруки форми цього правочину, невідповідність встановленим вимогам.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом враховано, що відповідно до п.5.6 оспорюваного договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020 визначено, що сторони, укладаючи договір, керуючись відповідними принципами свободи договору, домовились про наступну форму укладення договору, яка є обов`язковою для сторін і погодженою сторонами, а саме: кожен аркуш, на якому викладено договір, містить підпис кожної сторони (уповноважених представників сторін). Сторони погоджуються з тим, що сторінка договору, яка не має підписів сторін, не є частиною договору та не може бути підставою для встановлення яких-небудь прав та обов`язків для сторін договору.

Положеннями чинного законодавства України вказаних вимог до форми правочину (договору поруки) не передбачено.

В загальновживаному значенні «сторінка» - лицьова або оборотна частина листа, на якій розміщують друкований текст або інший вид інформації, призначений для зорового сприйняття і читання; «аркушем» є одиниця виміру обсягу матеріалу, у даному випадку паперу формату А-4.

Долучена до позову копія договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020 надана на 2 аркушах із нумерацією сторінок (стор 1 з 2, стор 2 з 2), другий аркуш внизу після реквізитів містить печатку та підпис Голови Правління АТ «МІБ» Людвик К.А., печатку та підпис ТОВ "Е.Л.І.Т Продукт" в особі директора Сторожова Вадима Валерійовича, та підпис Ганжи Романа Степановича, що жодною із сторін не оспорюється.

Водночас, у судовому 31.08.2021 судом оглянуто оригінал договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, який складено на 1 аркуші з двохстороннім текстом (лицева та зворотня), пронумерованих 2-х сторінок.

Таким чином, текст договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020 викладено на 1 аркуші, який містить підписи усіх сторін, підписи викладено на зворотньому боці аркуша (сторінки 2 з 2), що свідчить про схвалення правочину усіма сторонами вцілому та спростовує аргументи позивача про недотримання форми викладу правочину та відповідно наявність підстав для визнання його недійсним.

Речення друге п.5.6 договору поруки про наслідки відсутності підпису на кожній сторінці не підлягає застосуванню та не може бути безумовною підставою для визнання недійсним правочину, оскільки вимог щодо наявності підписів сторін на кожній сторінці договору умовами договірних відносин не передбачено.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 15.03.2021 у третейській справі № 9/21 позов АТ "Міжнародний інвестиційний банк" до ТОВ "Е.Л.І.Т Продукт" та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі. Стягнуто солідарно з ТОВ "Е.Л.І.Т Продукт" та ОСОБА_1 на користь АТ "Міжнародний інвестиційний банк" заборгованість за Кредитним договором № 9.20-CBD від 29.04.2020 у сумі 1 973 944,60 доларів США.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 у справі №873/42/21, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28.07.2021 заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 15.03.2021 у третейській справі № 9/21 залишено без задоволення. Рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 15.03.2021 у третейській справі № 9/21 залишено без змін.

Жодних заяв про визнання недійсним забезпечувального правочину у процесі отримання кредитних коштів в іноземній валюті боржником, невиконання зобов`язання щодо їх повернення, пред`явлення позивачем вимог про право на отримання плати за поруку, заперечень про недотримання форми укладення цього правочину позивачем заявлено не було, у той час, як позивач (солідарний боржник) звернувся із вимогами до банку про визнання недійсним договору поруки з вказаних підстав вже після присудження до стягнення з нього та ТОВ «Е.Л.І.Т Продукт» невиконаного зобов`язання з повернення кредитних коштів, що прямо свідчить про недобросовісність поведінки учасника договірних відносин.

З огляду на викладене, оцінивши обставини, наведені позивачем у позовній заяві, якими обґрунтовано недійсність договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, підписаного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Міжнародний Інвестиційний Банк", а також дослідивши подані в підтвердження цьому докази, суд дійшов висновку, що позивачем всупереч викладеним нормам не доведено перед судом законних підстав для визнання недійсним вказаного договору.

Аргументи позивача, викладені у позові, надані доказами в їх сукупності не знайшли свого підтвердження вимоги позивача про визнання недійсною третейської угоди, яка включена до договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020.

Зокрема, у п.4.1 договору поруки визначено, що всі вимоги, які виникають при виконанні договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін цього договору та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору.

Отже, сторонами укладено третейську угоду у формі третейського застереження у договорі поруки.

В обґрунтування підстав недійсності цієї угоди позивач зазначив, що за відсутності підписів сторін на 1 (першій) сторінці договору поруки та враховуючи положення п.5.6, ця угода не має дати та місця укладення, та відповідно є нікчемною в силу приписів ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин; третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

В п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

За змістом ч. ч. 1, 4- 6 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Статтею 27 Закону України «Про третейські суди» визначено, що при прийнятті позову третейський суд вирішує питання про наявність і дійсність угоди про передачу спору на розгляд третейського суду.

У разі, якщо третейський суд дійде висновку про відсутність або недійсність зазначеної угоди, він повинен відмовити в розгляді справи.

Встановлення обставин укладення третейської угоди, її дійсності та змісту у необхідних обсягах, передує вирішенню господарським судом як вимог про скасування рішення третейського суду, так і питання про наявність підстав для відмови у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду відповідно до статті 355 ГПК України, статті 56 Закону України «Про третейські суди».

Як вже зазначалось судом, спір про стягнення заборгованості за кредитним договором №9.20-CBD від 29.04.2020 та договором поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020 був розглянутий третейським судом по суті.

Відповідно до п.8.6 ухвали Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 у справі № 873/42/21 за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 15.03.2021 у третейській справі №9/21 встановлено, що станом на момент звернення до третейського суду та прийняття ним рішення в матеріалах справи були відсутні докази визнання судом недійсними третейських угод, укладених у вигляді застережень до Кредитного договору № 9.20-CBD від 29.04.2020 та Договору поруки від 29.04.2020 №9.20-СВD/SUR.

Суд зазначає, що дата укладення « 29 квітня 2020 року» і місце укладення «м.Київ» договору поруки від 29.04.2020 №9.20-СВD/SUR, в якому викладено оспорювану третейську угоду, істотні умови поруки, викладено на лицевій стороні аркуша (стор 1 з 2) договору, однак судом надано правову оцінку та відхилено доводи позивача про визнання недійсним договору поруки з цих підстав та встановлено дійсність правочину вцілому.

Проаналізувавши зміст договору поруки від 29.04.2020 №9.20-СВD/SUR у п.4.1 якого викладено третейського застереження, суд дійшов висновку, що третейське застереження відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди».

За змістом частини третьої статті 22 ГПК України будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи тим самим принцип автономності арбітражної угоди.

Таким чином, позивач не довів невідповідності викладеної у п.4.1 договору поруки третейської угоди у вигляді арбітражного застереження встановленим вимогам щодо її форми та змісту, встановленим ст. 12 Закону України «Про третейські суди», положенням Цивільного кодексу України, натомість у діях позивача вбачається прагнення переглянути в межах цієї справи судові рішення, прийняті в третейській справі № 9/21 про стягнення з нього та третьої особи неповернених кредитних коштів, що є неприпустимим.

Позивач не довів порушення свого права або інтересу оспорюваними правочинами.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними третейської угоди, яка включена до договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020 та договору поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, підписаного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "Міжнародний Інвестиційний Банк" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

При цьому, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України з тих підстав, що визнання недійсною третейської угоди, викладеної у договорі поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, підписаному між фізичною та юридичною особами не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до положень частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За змістом пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 у справі 904/2530/18 вказано, що положення пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У спірних правовідносинах договір поруки №9.20 CBD/SUR від 29.04.2020, у п.4.1 якого викладено третейська угода у вигляді арбітражного застереження, підписано між фізичною особою ОСОБА_1 (позивачем) та АТ «МІБ» - юридичною особою (відповідачем) в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним між юридичними особами.

Оскільки заявлені вимоги щодо недійсності арбітражної угоди викладені у договорі поруки безпосередньо стосуються недотримання сторонами форми укладення (підписання) договору поруки, суд у т.ч. враховуючи характер спірних правовідносин, та принцип процесуальної економії, не вбачається підстав для закриття провадження у справі та передачу спору у цій частині на розгляд у порядку цивільного судочинства, як наполягає відповідач.

На підставі викладеного, керуючись статтями 86, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене в строки та порядку передбаченому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 16.11.2021

Суддя О.М.Ярмак