РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.11.2021Справа № 910/21206/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України вул. Казимира Малевича, 11, м. Київ, 03150

до Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона" Національної академії наук України вул. К.Малевича буд.11, м. Київ,03150

про стягнення 264 145,76 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона" Національної академії наук України про стягнення 264 145,76 грн., а саме 238 565,54 грн. боргу, 18 706,75 грн. пені, 1 105,22 грн. процентів річних та 5 768,25 грон. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007 в частині своєчасної сплати відшкодування вартості спожитих енергоресурсів, плати за користування засобами зв`язку та відшкодування податку на землю, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 17.02.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 02.02.2021 надійшла заява № 67/138 від 16.02.2021 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/21206/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/21206/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В системі "Електронний суд" від відповідача надійшло сформоване 19.03.2021 клопотання про відкладення розгляду справи від 18.03.2021.

В подальшому 19.03.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання, зміст якого є ідентичним змісту клопотання про відкладення розгляду справи від 18.03.2021, поданого засобами електронного зв`язку 19.03.2021, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи до 26.04.2021 з метою надання часу для врегулювання спору мирним шляхом. Зазначене клопотання долучено до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 26.04.2021 від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем в порушення умов, укладеного між сторонами, договору не надано доказів направлення/надання відповідачу рахунків на оплату, а також зазначає, що рахунки не містять підпису відповідача, що свідчить про їх неотримання останнім.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відповіді на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 166 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано відповіді на відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено за матеріалами справи, зокрема, згідно Статуту, затвердженого розпорядженням Президії НАН України від 22.12.2016 № 909, що Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України () є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, що заснована на державній власності.

Майно, що становить матеріально - технічну базу Інституту, зокрема, будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, закріплюється за ним на праві оперативного управління (п. 5.7 Статуту).

Так, відповідно до Постанови № 80 від 26.02.1999 та Розпорядження № 270 від 29.03.2001 Президії національної академії наук України було передано на баланс Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона" Національної академії наук України з балансу Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України будинки і споруди інституту згідно додатку, серед яких, зокрема, приміщення корпусів №№ 4, 5, 7, 13, 13а, частина корпусу ФЕТ та допоміжні приміщення. Факт передачі підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних актів передачі та сторонами не заперечувався.

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем, 01 січня 2007 року між Інститутом електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України (позивач у справі, ІЕЗ за договором) та Науково-технічним комплексом "Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона" Національної академії наук України (відповідач у справі, НТК за договором) укладено Договір № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона (далі - Договір), згідно з умовами якого ІЕЗ надає НТК послуги з інженерно-технічного забезпечення корпусів № 4, 5, 7, 13, 13а, частини корпусу площі ФЕК, інші допоміжні приміщення.

В подальшому між сторонами підписані додаткові угоди до Договору № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007, відповідно до яких були внесені зміни та доповнення до Договору.

Розділами 2 - 7 Договору сторони узгодили обов`язки сторін, плату та порядок розрахунків, строк дії договору, відповідальність сторін та додаткові умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено пунктами 1, 2 розділу 4 Договору, даний Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2007 (включно). Не пізніше, як за місяць до закінчення строку договору ІЕЗ зобов`язаний проінформувати НТК про намір відносно продовження цього договору або його припинення.

Додатковими угодами від 27.12.2007, № 1 від 25.12.2008, № 3 від 18.12.2009, № 4 від 01.12.2010, № 6 від 12.12.2012, № 7 від 12.12.2013, № 8 від 18.12.2014, № 9 від 24.12.2015, № 10 від 27.12.2016, № 10 від 27.12.2017, № 10 від 27.12.2018, № 11 від 27.12.2019 строк дії договору про надання послуг з інженерно-технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона № 1059 від 01.01.2007 року продовжувався до 31 грудня 2020 року.

Вказаний Договір підписаний представниками виконавця і замовника та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Так, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання, згідно статті 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Згідно з статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з пунктом 1.1 Договору ІЕЗ зобов`язується надавати послуги з інженерно-технічного забезпечення при користуванні приміщеннями.

В свою чергу під час дії Договору приміщення та споруди неодноразово повертались із балансу відповідача на баланс позивача, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти: передачі приміщення від 31.01.2008, звільнення приміщення від 31.12.2008, 31.07.2011, 31.08.2011, 28.09.2012, 01.10.2012 тощо.

Станом на момент виникнення спірної заборгованості по відшкодуванню спожитих комунальних послуг та податку на землю згідно спірного Договору № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007, на утриманні позивача перебувають наступні приміщення, які знаходяться на балансі відповідача:

- корпус ФЕК, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 56, загальною площею 466,2 кв.м;

- корпус № 5 та відповідні склади, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 66, та вул. Федорова, буд. 21а, 25а, загальною площею 1395,08 кв.м;

- корпуси № 13 та № 13а, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 62, 62а, загальною площею 917,70 кв.м.

Відповідно до пункту 2.2. Договору НТК зобов`язується своєчасно сплачувати відшкодування вартості спожитих енергоресурсів, користування засобами зв`язку та відшкодування податку на землю (додатки №1, 2/1, 2/2 до Договору).

У відповідності до пункту 1 розділу 3 Договору нарахування НТК відшкодування: плати за енергоносії, за користування засобами зв`язку та податку на землю здійснюється помісячно станом на перше число місяця, наступного за звітним.

Згідно частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Так, сторонами погоджено на підписано Додаток № 1 до Договору - розрахунок відшкодування спожитих енергоресурсів та користування засобами зв`язку (1 місяць, орієнтовно) на час підписання Договору, яким визначено види послуг, їх кількість та ціна.

В пункті 3 розділу 3 Договору встановлено, що відшкодування НТК витрат за інженерно-технічне забезпечення, згідно з додатком № 1, проводиться по тарифу у відповідності до фактичного використання з представленням розшифровки витрат та відшкодування податку на землю (Додаток № 2).

Розмір плати за послуги підлягає перерахунку при зміні цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (п.4 Договору).

Також позивачем до матеріалів справи додані підписані обома сторонами Додатки № 2 до Договору «Розрахунок по відшкодуванню земельного податку на 2020р.», якими погоджений розмір відшкодування земельного податку на 2020, в тому числі з 01.03.2020, з 01.06.2020, з 01.07.2020, з 01.09.2020.

Згідно з пунктом 2 розділу 3 Договору НТК перераховує ІЕЗ платежі згідно пункту 1 до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно одержаного рахунку.

Додатковою угодою № 10 від 27.12.2017 до Договору сторони доповнили розділ 3 Договору наступним пунктом: «п. 5. Всі рахунки, що надаються ІЕЗ ім. Є.О. Патона НАН України мають містити порядок розрахунку вартості спожитих НТК «ІЕЗ ім. Є.О. Патона» НАН України комунальних послуг та енергоносіїв окремо по кожному корпусу із зазначенням вартості кожного окремого виду послуг».

Житлово-комунальні послуги, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями комунальних послуг є, зорема: послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води; послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання; послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення;

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно, крім часу перерв на: 1) проведення ремонтних і профілактичних робіт згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації і користування, положеннями про проведення поточного і капітального ремонтів та іншими нормативно-правовими актами; 2) міжопалювальний період для систем опалення виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами; 3) ліквідацію наслідків аварії.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, на виконання умов вищезазначеного Договору за період липень - листопад 2020 включно позивачем були надані послуги з інженерно - технічного забезпечення приміщень, що знаходяться на балансі відповідача, а саме: корпус ФЕК, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, буд. 56, загальною площею 466,2 кв.м; корпус № 5 та відповідні склади, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, буд. 66 та вул. Федорова, буд. 21а, 25а, загальною площею 1 395,08 кв.м.; корпуси № 13 та № 13а, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, буд. 62, 62а, загальною площею 97,70 кв.м, на загальну суму 238 565,54 грн., на оплату яких позивачем виставлені відповідачу рахунки № 36461-745 від 31.07.2020 № 36463-745 від 31.07.2020, № 36464-745 від 31.08.2020, № 36463-745 від 31.08.2020, № 36461-745 від 30.09.2020, № 36463-745 від 30.09.2020, № 36461-745 від 31.10.2020, № 36463-745 від 31.10.2020 за спожиті останнім послуги з інженерно - технічного забезпечення (спожиті енергоресурси, відшкодування податку на землю).

В свою чергу заперечень щодо факту отримання та обсягу спожитих послуг, а також повного та належного виконання позивачем умов Договору в частині належного забезпечення надання відповідачу послуг водо- та електропостачання, тощо, матеріали справи не містять.

За таких обставин, за умови відсутності доказів відмови відповідача від послуг інженерно - технічного забезпечення приміщень, а також заперечень щодо обсягу та якості наданих послуг, суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007 зобов`язання із забезпечення послуг з інженерно-технічного забезпечення спірних приміщень, що перебувають на балансі відповідача.

Факт надання послуг та їх прийняття сторонами не заперечується.

В свою чергу щодо тверджень відповідача про наявність рахунку як обов`язкової підстави для оплати відповідачем зобов`язань по Договору та невиконання позивачем обов`язку щодо його надання/направлення відповідачу, наслідком чого є відсутність порушеного права позивача, суд зазначає, що за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер (постанова Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 915/641/19).

При цьому судом враховано, що умови укладеного між сторонами Договору № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007, а саме пункту 2 розділу 3 щодо перерахування відповідачем позивачу платежів до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно одержаного рахунку, не змінюють строк виконання грошового зобов`язання, який визначений конкретним числом, а не з дня отримання рахунку.

В свою чергу, невиставлення/ненаправлення позивачем рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги, надані позивачем. Ненадання рахунку (рахунку-фактури) не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунка - фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити грошові кошти за Договором.

Крім того, умовами укладеного між сторонами Договору передбачений обов`язок відповідача своєчасно сплачувати відшкодування вартості спожитих енергоресурсів, користування засобами зв`язку та відшкодування податку на землю, та не визначено способу виставлення позивачем рахунків на оплату відповідачу.

Поряд із цим за умови відсутності заперечень відповідача щодо факту споживання послуг з інженерно - технічного забезпечення приміщень, які перебувають на балансі відповідача, а також визначеного Договором обов`язку щодо оплати таких послуг, доказів наявності звернень відповідача до позивача з підстав ненадання останнім рахунків, передбачених умовами Договору, сторонами суду не надано.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві, в порушення зазначених умов Договору відповідач не виконав свої зобов`язання щодо відшкодування позивачу вартості послуг з інженерно-технічного забезпечення приміщень, в зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за Договором в загальній сумі 238 565,54 грн.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо відшкодування вартості спожитих енергоресурсів та відшкодування податку на землю за період з липня 2020 року по листопад 2020 року включно в сумі 238 565,54 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам господарського та цивільного законодавства, а також умовам Договору № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007 відповідач не виконав, в зв`язку з чим у Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві згідно наданого розрахунку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України та статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним укладеного між сторонами Договору № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007 та/або його окремих положень та/або додаткових угод до нього суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Як зазначалось судом вище, позовні вимоги позивача ґрунтуються на факті надання послуг з інженерно - технічного забезпечення за спірним Договором та прийняття їх відповідачем на загальну суму 238 565,54 грн. за період липень - листопад 2020 на підставі відповідних рахунків.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1 Закону України "Про інформацію" документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи, в матеріалах відсутні копії рахунків за листопад 2020 на оплату спожитих комунальних послуг на суму 33205,30 грн. та відшкодування податку на землю в сумі 10732,44 грн.

При цьому суд звертає увагу на визначений приписами ч. 2 ст. 80 ГПК України обов`язок позивача як особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, подати докази разом з поданням позовної заяви.

В свою чергу збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ГПК України (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Враховуючи вищенаведене, за умови неможливості дослідження та оцінки судом рахунків за листопад 2020 року внаслідок ненадання її копії (оригіналу) позивачем, за результатами аналізу наявних матеріалів справи встановлені фактичні обставини не надають суду можливості дійти беззаперечних висновків про розмір належних до відшкодування відповідачем послуг за Договором, заявлених в сумі 44937,74 грн. згідно рахунків за листопад 2020, та, відповідно, наявність заборгованості відповідача з відшкодування вартості послуг інженерно - технічного забезпечення приміщень у вказаній сумі, отже заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума боргу в розмірі 43937,74 грн. є непідтвердженою документально, а сума основної заборгованості, що встановлена згідно наданих документів, менше ніж зазначена позивачем в позовній заяві та складає 194 627,80 грн.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Окремо суд зазначає, що за наслідками звернення позивача до суду з позовною заявою та отримання відповідачем позовних матеріалів та ухвали суду про відкриття провадження у справі № 910/21206/20, відповідач мав змогу діяти відповідно до умов Договору, та не був позбавлений можливості його визнати та сплатити заборгованість за надані позивачем послуги.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений термін, розмір встановленої судом заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона" Національної академії наук України оплати спожитих останнім послуг з інженерно-технічного забезпечення використовуваних відповідачем приміщень підлягають частковому задоволенню в сумі 194627,80 грн.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано за загальний період прострочення з 01.07.2020 до 30.11.2020 та пред`явлено до стягнення на підставі пункту 2 розділу 5 Договору пені у розмірі 18 706,75 грн., а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України - 3 % річних в сумі 1 105,22 грн. та втрати від інфляції в сумі 5 768,25 грн., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами пункту 2 розділу 5 Договору НТК за несвоєчасне внесення плати згідно гл. 3 "Плата та порядок розрахунків" сплачує пеню в розмірі двох облікових ставок НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу, враховуючи день платежу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, відсотків річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Суд зазначає, що у відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У статті 254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня та проценти річних, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Наразі, як встановлено судом, позивачем при визначення періоду прострочення та нарахування пені та процентів річних не враховано приписи статті 254 Цивільного кодексу України, оскільки початком періоду прострочення виконання зобов`язань за серпень 2020 визначено 21.09.2020, в той час як граничним строком виконання зобов`язання з оплати послуг за серпень є 21.09.2020, оскільки 20.09.2020 є вихідним днем (неділя), та відповідно початком періоду прострочення та можливого нарахування пені, процентів річних та інфляційних втрат, є 22.09.2020.

Крім того, як встановлено судом за матеріалами справи, до бази нарахування пені, процентів річних та інфляційних втрат позивачем включено заборгованість за попередні періоди, зокрема, станом на 01.07.2020. Проте, з урахуванням того, що заборгованість відповідача перед позивачем за Договором № 1059 про надання послуг з інженерно - технічного забезпечення Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона від 01.01.2007 за період з березня 2020 року по червень 2020 року та стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції були предметом розгляду у господарській справі № 910/12985/20, за результатом розгляду якої винесено рішення про задоволення позовних вимог, здійснення нарахування пені, процентів річних та інфляційних втрат на заборгованість, що виникла за період, що передує періоду заборгованості, що включено до предмету спору у даній справі, протирічить приписам чинного законодавства та призведе до подвійного застосування до відповідача штрафних санкцій (пені), а також заходів відповідальності у вигляді процентів річних та втрат від інфляції за одне й теж саме правопорушення.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені, процентів річних та інфляційних втрати, судом встановлено, що розмір пені, інфляційних втрат та процентів річних перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом періоду нарахування та суми простроченої заборгованості, становить 3041,63 грн. пені, 760,41 грн. процентів річних та 2 699,73 грн. інфляційних втрат, а отже є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, процентів річних та інфляційних втрат, підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме: 3 041,63 грн. пені, 760,41 грн. процентів річних та 2 699,73 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної Академії Наук України (03150, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, будинок 11; ) на користь Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної Академії Наук України (03150, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, будинок 11; ) 194 627 (сто дев`яносто чотири тисячі шістсот двадцять сім) грн. 80 коп. основного боргу, 3 041 (три тисячі сорок одна) грн. 63 коп. пені, 760 (сімсот шістдесят) грн. 41 коп. процентів річних та 2 699 (дві тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 73 коп. інфляційних втрат та 3016 (три тисячі шістнадцять) грн. 95 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 19 листопада 2021.

Суддя А.М. Селівон