ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1274/21
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Аганін В.Ю.
розглянувши справу №916/1274/21
від позивача: Соколова В.Д., адвокат за довіреністю
від відповідача: Рахнянська С.В., адвокат за довіреністю
Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.05.2021р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Зертек від 11.05.2021р. вх. № ГСОО 1320/21 залишено без руху. Позивачу встановлено усунути недоліки позовної заяви, які визначено судом в ухвалі суду. Встановлено позивачу строк для усунення недоліку позовної заяви не пізніше 5 днів з дня отримання даної ухвали суду. Повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю „Зертек, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.
31.05.2021р. позивачем були надані документи, в підтвердження усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі господарського суду Одеської області від 17.05.2021р.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.06.2021р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Зертек до розгляду та відкрито провадження у справі №916/1274/21. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на "23" червня 2021 р. о 15:45. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Викликано учасників справи у підготовче засідання на 23.06.2021р. о 15:45.
18.06.2021р. до суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву.
23.06.2021р. до суду позивачем було надано пояснення щодо описок допущених в позовній заяві.
04.08.2021р. до суду відповідачем було надано письмові пояснення.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.08.2021р. справу №916/1274/21 ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "18" серпня 2021 р. о 10:40. Встановлено позивачу строк для оформлення відповіді на відзив з урахуванням додаткових письмових пояснень відповідача від 04.08.2021р. до 13.08.2021р. Викликано учасників справи у справі у підготовче засідання, призначене на 18.08.2021р. о 10:40.
11.08.2021р. до суду позивачем було надано відповідь на відзив.
16.08.2021р. позивачем до суду було надано заяву про розподіл витрати на правову (правничу) допомогу, відповідно до якої позивач просив суд витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. покласти на відповідача.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.08.2021р. закрито підготовче провадження у справі № 916/1274/21. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "20" вересня 2021р. о 10:30. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 20.09.2021р. о 10:30.
20.09.2021р. судом було оголошено перерву по справі до 07.10.2021р. о 12:00.
Позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.
Відповідач заперечує проти заявлених вимог відповідача та просить суд відмовити в їх задоволенні.
У судовому засіданні 19.10.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 27.10.2021р.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив.
13 листопада 2020р. позивачем було відправлено вантаж (зерно кукурудзи) залізничною відправкою оформленою електронною накладною від 13.11.2020 року
номер 44081826. Загальна маса вантажу відправка котрого оформлена та надана для
перевезення за зазначеним перевізним документом становила 3479650 кг, станція призначення вантажу: Миколаїв-Вантажний., вантажоодержувач - ПрАТ „Миколаївський комбінат хлібопродуктів. (а.с. 39, т.1).
За поясненнями позивача, зазначені комерційні акти було оформлено на станції Миколаїв-Вантажний Одеської залізниці. В комерційних актах зафіксовано лише недостачу вантажу, наявність пломб. Натомість інформація щодо станів люків, фактів їх запінювання в акті не зафіксована, інформація з даного приводу в них взагалі не описана.
Позивачем було зазначено суду, що одночасно з процедурою складення комерційного акту з представниками Залізниці експертом ТПП Миколаївської області здійснено експертизу. З результатами експертизи складено Акт експертизи номер реєстрації акта 120-1150, дата складення 23.11.2020 року. Дата складення визначена 23.11.2020 року адже вона припадала на понеділок - перший робочий день тижня. В акті експертизи визначено, що огляд та експертиза вагонів проводились 21.11.2020 року (пункт 14 акту) та інформацію „дата початку експертизи на останньому аркуші.
Відповідно до вказаного акту експертизи експертом ТПП Трофимовим І.В. встановлено та зафіксовано наступне:
„...Вагон № 59597203: на першому розвантажувальному бункері від драбини з протилежної сторони від штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлений шматок ганчірки, на другому розвантажувальному бункері від драбини з протилежної сторони від штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлені зажаті зерна кукурудзи, зерно кукурудзи не висипається, на другому розвантажувальному бункері від драбини зі сторони штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлені зажаті зерна кукурудзи, зерно кукурудзи не висипається.
Вагон № 95752325: на другому розвантажувальному бункері від драбини з протилежної сторони від штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлена свіжа монтажна піна білого кольору, на першому розвантажувальному бункері від драбини зі сторони штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлені зажаті зерна кукурудзи, зерно кукурудзи не висипається, на третьому розвантажувальному бункері від драбини зі сторони штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлена вантажна піна жовтого кольору.
Вагон № 95679940: на другому розвантажувальному бункері від драбини з протилежної сторони від штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлені зажаті зерна кукурудзи, зерно кукурудзи не висипається, на третьому розвантажувальному бункері від драбини зі сторони штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлені зажаті зерна кукурудзи, зерно кукурудзи не висипається.
Вагон № 95687729: на другому розвантажувальному бункері від драбини з протилежної сторони від штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлені зажаті зерна кукурудзи, зерно кукурудзи не висипається, на другому розвантажувальному бункері від драбини зі сторони штурвалів вагону, між кришкою та бункером, виявлені зажаті зерна кукурудзи, зерно кукурудзи не висипається.
При знятті пломб у присутності експерта на верхніх завантажувальних люках, при огляді поверхні вантажу виявлено
Вагон № 59597203: між першим і другим, третім та четвертим завантажувальними люками від драбини вагону поверхня не рівна, мається заглиблення вантажу у вигляді воронки, яка направлена у сторону першого, третього розвантажувальних люків (див. фото).
Вагон № 95752325: між другим та третім завантажувальними люками від драбини вагону поверхня нерівна, мається заглиблення вантажу у вигляді воронки яка направлена у сторону другого розвантажувального люка (див. фото).
Вагон № 95679940: між першим та другим завантажувальними люками від драбини вагону поверхня нерівна, мається заглиблення вантажу у вигляді воронки яка направлена у сторону першого розвантажувального люка (див. фото).
Вагон № 95687729: між другим та третім завантажувальними люками від драбини вагону поверхня нерівна, мається заглиблення вантажу у вигляді воронки яка направлена у сторону другого розвантажувального люка (див. фото). Експертом здійснено фотографування.
У акті зазначено, що зважування та огляд вагона здійснювалися комісійно з представниками ст. Миколаїв-Вантажний, комерційний агент Макаревич К.В., представника ВОХР Чернігова К.І., ПрАТ „Миколаївський комбінат хлібопродуктів вагар Сокіл З.С., слідчо-оперативна група Заводського відділу поліції в Миколаївській області, Товариства з обмеженою відповідальністю „Зертек Моторин Р.О. та за участю експерта ТПП Миколаївської області.
Також позивачем було зазначено суду, що Товариством з обмеженою відповідальністю „Зертек було здійснено відправлення вантажу на підставі договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 18.03.2020 року, якому присвоєно номер 8201193. Укладення зазначеного договору підтверджується Повідомленням про укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №99-39995211/2020-001 від 18.03.2020 року. Договір укладено шляхом приєднання.
За поясненнями позивача, до подачі позову зі сторони позивача мали місце заходи щодо досудового врегулювання спору шляхом направлення претензійної заяви на адресу Залізниці призначення вантажу - Регіональної філії «Одеська Залізниця» АТ «Укрзалізниця», та на адресу Регіональної філії «Одеська залізниця» Позивачем було направлено претензійну заяву від 02.02.2020р. вих. №019/2021. Сума претензії до Залізниці, визначена в розмірі 54 129 грн.57 коп. Претензійна заява було подана до Залізниці з усіма необхідними документами, надання котрих передбачено Статутом залізниць України. Зауваження зі сторони відповідача щодо наданих документів, відсутності необхідної інформації для задоволення претензії або щодо інших обставин відсутні. У відповідь на претензійну заяву, поштовим відправленням оформленим 24.03.2021 року. Відповідачем направлено відповідь на претензію Позивача вих. № НЗ-1/102/64 від 19.03.2021р. В задоволенні претензії відмовлено. Підставою відмови зазначено підписання пам`ятки про подачу-забирання вагонів, без підписання котрої вагони просто не були б подані на під`їзду колію. Залізниця наполягає на комерційній справності вагонів, не зважаючи на стан люків, який свідчить про крадіжку для здійснення котрої звісно не треба ламати люки тому вони цілісні. Крім зазначеного залізниця стверджує, що представник, який підписав акт експертизи не є уповноваженим представником залізниці. Тобто Залізниця навмисно направляє для таких випадків представників відносно котрих заявляє про їх не уповноваженість. Позивач вважає, що посилання Залізниці спростовуються наданими Позивачем документами, в тому числі акт експертизи, який міг і не бути підписаний Залізницею адже факти та обставини в ньому встановлюються та викладаються експертом ТПП.
Позивач вважає відсутньою необхідність доведення обставин оплати ним вартості відправленого вантажу за залізничною накладною №44081826, оскільки позивач у даній справі не є власником вантажу (кукурудзи), а виступав вантажовідправником, а права на подання позову йому були передані отримувачем вантажу.
Крім того, позивачем було звернуто увагу суду та зазначено, що складення комерційного акту та його зміст повністю залежать від волі та позиції працівників (представників) Залізниці для фіксації фактів, які можуть стати підставою відповідальності Залізниці Позивачем було залучено експерта ТПП. Тому для повноти відображення фактів, які є підставою відповідальності залізниці разом з позовом надається оригінал Акту експертизи, складеного експертом Торгово-промислової палати Миколаївської області.
Відповідно до наданого відзиву на позовну заяву відповідачем було зазначено суду, що, згідно п. 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, вантажі, завантажені відправниками у вагони закритого типу (криті, ізотермічні, хопери, цистерни тощо) та контейнери, приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду кузова (котла) вагона (контейнера), пломб (ЗПП), без перевірки вантажу. Вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у т. ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу. Відповідно до статті 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення та вказано суду, що у залізничній накладній № 44081826 в графі 28 вказано, що завантаження вантажу у вагони здійснювалося вантажовідправником, а відповідно до вимог ч. 3 ст. 308 ГК України, яка кореспондуються з вимогами ч. 2 ст. 917 ЦК України, вантажовідправник зобов`язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення. Аналогічні вимоги щодо обов`язку вантажовідправника підготувати вантаж до перевезення містяться і у п. 4 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 №644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №861/5082, а також у ст. 32 Статуту залізниць України, згідно з якою, навантаження вантажу здійснюється відправником з виконанням Технічних умов.
Відповідач зазначає, що вантаж вантажоодержувачу був виданий 20.11.2020р. та 21.11.2020р. про що свідчить підписані представником вантажовласника без жодних зауважень пам`ятки про подавання вагонів, а експертизу щодо нестачі вантажу проведено лише 23.11.2020р. та доказів, що підтверджували б неможливість втрати вантажу під час перебування вагонів на залізничній під`їзній колії, позивачем не подано.
За поясненнями відповідача, єдиним належним та допустимим доказом технічної несправності вагону є акт про технічний стан вагону, форма якого встановлена Додатком 2 Правил складання актів, який підписується працівником вагонної служби і станції (тобто фахівцями, які володіють спеціальними знаннями та навичками необхідними для оцінки технічного стану вагону) та Акт експертизи не містить встановленого факту технічної несправності вагону, адже встановлення факту технічної несправності не входить до повноважень експертів Торгово-промислової палати України. Завантажений відправником вантаж прибув у справних вагонах закритого типу (хоперах), без ознак течі, з непошкодженими ЗПП відправника. Вказане підтверджується й складеними комерційними актами.
З урахуванням вищевикладеного, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для віднесення відповідальності за нестачу вантажу у вагонах №59597203, №95752325, №95679940, №95687729 на Акціонерне товариство „Українська залізниця.
Відповідачем було зазначено суду, що позивачем до позовної заяви не надано доказів на підтвердження повноважень представників вантажоодержувача передавати вантажовідправнику права на пред`явлення позову, право на пред`явлення позовних вимог позивачем щодо стягнення вартості нестачі вантажу у вагонах по зазначеній накладній не підтверджено та вказано, що в матеріалах даної справи відсутні належні докази підтвердження вартості відправленого вантажу.
Крім того, відповідачем надавались заперечення та зауваження стосовно Акту експертизи від 23.11.2020р. №120-1150 та зазначалось суду, що він є неналежним та недопустимим доказом та складений з чисельними порушеннями законодавства.
Також, відповідачем надавались заперечення щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу та було зазначено, що гонорар за складність справи, що зазначений в позовні заяві витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи категорію справи, ціну позову та усталену практику з цих питань не відповідають критерію розумності їх розміру та необхідності.
Надаючи відповідь на відзив та посилаючись на ст. 924 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 23 Закону України „Про залізничний транспорт, ст. 113 Статуту залізниць України, позивачем було зазначено суду, що відповідачем не було доведено суду, що втрата вантажу відбулась з незалежних від нього причин.
Позивачем було пояснено суду, що окрім вимоги щодо перевірки маси вантажу, яка може бути заявлена у момент приймання вагонів та оплачена як окрема послуга, залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення та зазначене дає змогу відповідачу зібрати доказ відсутності підстав для її відповідальності.
Крім того, позивачем зверталась увага суду, що відповідні комерційні акти, які складено саме відповідачем, засвідчують недостачу вантажу.
Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Загальною засадою цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).
Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
За змістом статті 307 Господарського кодексу України та статті 909 Цивільного кодексу України, договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.
Відповідно до статті 920 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Згідно з статтею 924 ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Статтею 12 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що залізниці та підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.
Відповідно до частини другої статті 23 Законом України "Про залізничний транспорт", за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.
Згідно із статтею 110 Статуту залізниць України, залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі іншому підприємству згідно з Правилами видачі вантажів.
Статтею 113 Статуту залізниць України передбачено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.
Відповідно до статті 129 Статуту залізниць України, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.
Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.
Згідно з статтею 26 Закону України "Про залізничний транспорт", обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складання актів визначаються Статутом залізниць України відповідно до чинного законодавства України.
Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами складання актів.
Статтею 130 Статуту залізниць України передбачено, що право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.
Відповідно до статті 133 Статуту залізниць України, передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені.
Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.
Судом встановлено, що вантажоодержувач передав позивачу право пред`явлення позову щодо недостачі вантажу у залізничних вагонах, що підтверджується переуступними підписами вантажоодержувача на залізничній накладній, у зв`язку з чим доводи відповідача у даній частині не приймаються судом, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи.
Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.
Відповідно до пункту 28 Правил приймання вантажів до перевезення вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у тому числі захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.
Згідно зі статтею 24 Статуту залізниць України, залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.
Судом встановлено, що при перевірці ваги вантажу на залізничних станціях були складені комерційні акти, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, а тому вони є належними та допустимими доказами на підтвердження факту невідповідності маси, фактичній масі вантажу, та недостачі вантажу.
Доказів наявності у відповідача заперечень щодо форми, порядку складання, змісту вказаних комерційних актів та щодо посадових осіб, які їх підписали, матеріали справи не містять. Відсутні в комерційних актах і відомості про те, що вагони мають технічні несправності, які могли призвести до втрати вантажу. Також залізницею не доведено, що нестача вантажу виникла з незалежних від неї причин.
Отже, суд приходить до висновку, що втрата частини вантажу під час перевезення є наслідком його незбереження, що свідчить про неналежне перевезення відповідачем вантажу позивача та є підставою для настання господарсько-правової відповідальності залізниці.
Посилання на те, що експертиза не відповідає положенням Про торгово-промислові палати в Україні та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень до акту експертизи, відхиляються судом як необґрунтовані, оскільки проведена Регіональною торгово-промисловою палатою Миколаївської області експертиза не є судовою, а повноваження торгово-промислових палат на складання актів експертизи встановлені частиною 1 статті 11 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, у відповідності до якої торгово-промислові палати мають право проводити на замовлення українських та іноземних підприємців експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість.
Суд зазначає, що матеріали справи містять належним чином оформлений Акт експертизи №120-1150 від 23.11.2020 року, який також засвідчує вищезазначену нестачу вантажу. Також суд зазначає, що вказаний акт підписаний особою з боку відповідача та останнім за час розгляду справи не було надано належних доказів на обґрунтування своїх заперечень щодо не підписання повноважною особою такого акту.
Таким чином, приймаючи до уваги, що залізниця несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення багажу, вантажобагажу, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування, пошкодження, відбулися не з її вини, зважаючи також на встановлені в акті експертизи РТПП Миколаївської області обставини, суд доходить висновку, що втрата вантажу стала результатом його незбереження саме залізницею, що свідчить про неналежне виконання зобов`язань щодо перевезення вантажу та є підставою для настання господарсько-правової відповідальності для залізниці.
Відповідно до п.3.1. Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002р. №04-5/601 „Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею„ (із змінами та доповненнями), відповідно до статей 909 ЦК України та 307 ГК України, статті 110 Статуту за договором перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй відправником вантаж до пункту призначення та видати його одержувачу і несе відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його для перевезення і до моменту видачі одержувачу, поки не доведе, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу сталося внаслідок обставин, яким залізниця не могла запобігти та усунення яких від неї не залежало. У статті 111 Статуту наведено перелік обставин, наявність яких звільняє залізницю від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу. Відповідно до статті 110 Статуту залізниця може бути звільнена від відповідальності, якщо вона доведе й інші обставини, що свідчать про відсутність її вини.
Суд погоджується із твердженням про те, що маса вантажу визначається відправником однак, суд зазначає, що відповідачем не доведено суду неправильність визначення позивачем маси вантажу у вагонах перед його прийняттям залізницею до перевезення.
Частиною третьою статті 314 Господарського кодексу України передбачено, що за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, зокрема у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.
Відповідно до частини першої статті 115 Статуту залізниць України, вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.
За приписами частини другої статті 114 Статуту залізниць України, недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.
Відповідно до п.7 Правил заявлення та розгляду претензій, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002р. №334, розрахунок суми претензії про недостачу вантажу складається з урахуванням норми природної втрати маси вантажу при перевезенні, якщо вона встановлена для даного вантажу, та граничного розходження у визначенні маси. Вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. Норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) для вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, становить: 0,5% маси, зазначеної в перевізних документах для інших вантажів (п.27 Правил видачі вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. № 644).
На спростування доводів відповідача, суд зазначає, що матеріали справи містять докази щодо визначення вартості вантажу, які було додано позивачем до матеріалів позовної заяви, та на підставі яких позивачем було здійснено відповідний розрахунок вартості нестачі вантажу.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Позивачем заявлено до відшкодування з відповідача 4000,00 грн. витрати на правничу допомогу.
Згідно з ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями ч. 1-3 ст. 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.1 ст.26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За приписами ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
В підтвердження розміру понесених судових витрат позивачем до суду надано Договір про надання правової (правничої) допомоги №01/2021 від 29.01.2021р., за яким визначено, що оплата загальної суми гонорару адвоката здійснюється після підписання акту виконаних робіт (наданих послуг), протягом 10 днів клієнт оплачує на користь загальну суму гонорару, що становить 4000,00 грн. Акт виконаних робіт (наданих послуг) підписується сторонами не пізніше ніж через 5 днів з дати останнього судового засідання по справі, яка розглядатиметься відповідним господарським судом на підставі позову, підготовленого адвокатом на виконання цього договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, господарський суд вважає, що сплачені позивачем адвокату грошові кошти в якості витрат на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у розмірі 4000,00 грн.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2270,00 грн. покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України
1.Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Зертек задовольнити повністю.
Повний текст рішення складено та підписано 11 листопада 2021 р. з урахуванням перебування судді Д`яченко Т.Г. з 25.10.2021р. по 10.11.2021р. (включно) на лікарняному.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко