СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2021 року м. Харків Справа № 905/1071/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О.В.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спартс-ЛТД" (вх. №2840 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2021 у справі № 905/1071/21, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Демідовою П.В., повний текст рішення складений 13.08.2021,

за позовом Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, м.Маріуполь,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спартс-ЛТД", м. Маріуполь,

про стягнення 130954,85 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2021 у справі №905/1071/21 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спартс-ЛТД" на користь Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради 130954,85 грн, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 2270,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також, апелянт просить долучити до матеріалів справи акт прийому-передачі приміщення від 03.12.2017 № 8947 на підтвердження факту повернення спірного майна.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спартс-ЛТД" (вх. №2840 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2021 у справі №905/1071/21 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено позивачу строк до 27.10.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту.

25.10.2021 засобами поштового зв`язку Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради надіслано до Східного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12471), в якому позивач просить залишити рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2021 у справі №905/1071/21 без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на те, що апелянтом не надано доказів щодо неможливості подання копії акту приймання-передачі від 03.12.2017 № 8947 до суду першої інстанції. Щодо стягнутої оскаржуваним рішенням заборгованості, то позивач заперечує щодо наявності переплати у період з грудня 2016 року по грудень 2017 року, оскільки у справі № 905/339/17 встановлено авансування за період з 08.06.2016 по 31.10.2016.

Учасники справи належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження у справі та розгляд даної апеляційної скарги в порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення які містяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що ухвалу Східного апеляційного Господарського суду від 20.09.2021 про відкриття провадження у даній справі позивач отримав 24.09.2021, відповідач 25.09.2021 (а.с. 109,110).

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за таких підстав, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом) до суду апеляційної інстанції не надійшло.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження у справі та розгляд даної апеляційної скарги в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 ГПК України, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

Як встановлено судом першої інстанції, 17.01.2014 між Управлінням міського майна Маріупольської міської ради (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма "Спартс ЛТД" (далі - орендар) укладений договір №6423-Ж оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди), що відноситься до комунальної власності м.Маріуполя (далі договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого на підставі протоколу засідання конкурсної комісії по проведенню конкурсу на право оренди нежитлового приміщення від 27.12.2013 №2 та наказу Управління міського майна Маріупольської міської ради від 08.01.2014 №4 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: місто Маріуполь, вулиця Кальміуська, 99, загальною площею 296,70кв.м згідно технічного паспорту БТІ для використання під вирощування і розведення риби (т.1, а.с.7-11).

Відповідно до пункту 2.1 договору вступ орендаря у тимчасове платне володіння та користування приміщенням (будівлею, спорудою) здійснюється на підставі договору оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди) міської комунальної власності з моменту підписання сторонами акту прийому передачі вказаного нежитлового приміщення.

Приміщення (будівля, споруда) вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту прийому передачі (п.2.3 договору).

У випадку самовільного звільнення орендодавцем переданого йому нежитлового приміщення (будівлі, споруди), приміщення (будівля, споруда) вважаються поверненим з моменту складання орендодавцем відповідного акту (п. 2.4 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендодавець зобов`язаний зокрема в 10-денний термін після укладення договору оренди передати приміщення (будівлю, споруду) орендарю згідно акту прийому передачі.

Орендар зобов`язаний прийняти за актом прийому передачі нежитлове приміщення (будівлю, споруду) у 10 денний термін після укладення договору оренди; щомісячно і в повному обсязі вносити отримувачу орендну плату; щомісячно і у повному обсязі вносити, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним, орендодавцю плату за послуги з обслуговування орендаря, яка складає: ціна послуги без урахування податку на додану вартість -94,94грн, сума податку на додану вартість 18,99грн, загальна сума вартості послуги, яка підлягає оплаті з урахуванням податку на додану вартість складає 113,93грн; у випадку припинення дії цього договору негайно повернути об`єкт оренди орендодавцю, підписавши у 7-денний строк акт прийому-передачі (п. 3.2 договору).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору розмір орендної плати визначається на підставі протоколу від 27.12.2013 №2 засідання конкурсної комісії по проведенню конкурсу на право оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди). За вказане у пункті 1.1 договору приміщення (споруду, будівлю) розмір орендної плати за базовий місяць (грудень 2013) встановлений з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5527,50 грн у місяць. Нарахування податку у додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України. Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Оплата проводиться щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним. Орендар зобов`язаний отримати рахунок на оплату в бухгалтерії управління міського майна. Рахунки на оплату видаються орендарю з 11 по 19 число кожного місяця (п.4.3 договору).

Розмір орендної плати може бути змінено в односторонньому порядку орендодавцем у зв`язку із зміною методики її розрахунку, у випадках, передбачених законодавством України та рішеннями органів місцевого самоврядування. Перегляд розміру орендної плати набирає чинності з моменту прийняття рішення про це Маріупольською міською радою (п.4.4 договору).

За невиконання або неналежне виконання обов`язків згідно договору оренди сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України (п.6.1 договору).

Розділом 7 договору передбачено термін дії, умови зміни та розірвання договору.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє з 10 січня 2014 року до 10 січня 2015 року (п. 7.1 договору).

У випадку відсутності заяви однієї із сторін про розірвання або зміну договору протягом після закінчення його терміну, він вважається подовженим на той же термін і на тих же умовах, які були передбачені цим договором. Таким чином договір подовжується і у подальшому.

Реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов або припинення цього договору (п.7.6 Договору).

Дія договору припиняється у випадку закінчення терміну дії договору, на який він був укладений.

Згідно з пунктом 9.1 договору до вимог з виконання умов цього договору та стягнення пені і неустойки застосовується позовна давність терміном у 10 років.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п.9.2 договору).

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками.

В подальшому, у 2017 році Департамент міського майна Маріупольської міської ради звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма "Спартс ЛТД" про стягнення заборгованості з орендної плати за договором від 17.01.2014 №6423-Ж оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди).

Рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі № 905/339/17 (з урахуванням ухвали суду від 21.08.2017), яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог Департаменту міського майна Маріупольської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма "Спартс ЛТД", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Маріупольської міської ради Донецької області, про стягнення 119769,92 грн. Визнано недійсним договір №6423-Ж від 17.01.2014 в частині його пролонгації за додатковим договором від 10.02.2015 на строк починаючи з 10.01.2016. до 30.11.2017 (а.с.68-72).

Вказаним рішенням суду в межах господарської справи № 905/339/17 встановлено такі обставини.

10.02.2015 між сторонами підписаний додатковий договір до договору від 17.01.2014 №6423-Ж, яким пункт 7.1 договору від 17.01.2014 №6423-Ж викладено в наступній редакції: «На підставі заяви орендаря від 11.12.2014 вих. №43 термін дії договору на нежитлове приміщення, загальною площею 296,70 кв.м, що розташоване за адресою: м. Маріуполь, вул. Кальміуська, 99, подовжений до 30.11.2017 року», тобто, строк дії договору продовжено майже на 3 (три) роки.

Враховуючи приписи частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який в даному випадку має імперативний характер, щодо продовження дії договору на той саме строк, господарський суд встановив невідповідність умовам чинного законодавства додаткової угоди в частині встановлення строку дії договору, що перевищує один рік, а отже, визнав договір від 17.01.2014 №6423-Ж продовженим на строк 1 рік до 10.01.2016 на тих самих умовах в силу вимог закону.

Також, встановлено, що після закінчення продовженого строку договірні відносини між сторонами не були припинені, орендар продовжував користування майном та орендодавець не заперечував щодо такого користування, а отже, на момент розгляду справи №905/339/17 правовідносини між сторонами тривали.

Щодо заявленої заборгованості зі сплати орендної плати за договором від 17.01.2014 №6423-Ж за період з жовтня 2015 року по жовтень 2016 року, встановлено:

- у період з жовтня 2015 року по 07.06.2016 (включно) відповідач був звільнений від сплати орендної плати відповідно до вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", тому безпідставними є вимоги про стягнення 62216,41 грн за вказаний період;

- щодо заборгованості нарахованої з 08.06.2016 по 31.10.2016 у розмірі 47150,63 грн, то враховуючи, що відповідачем за період з 16.12.2014 по 24.02.2016 (під час звільнення від орендної плати) було сплачено кошти в загальному розмірі 72164,82 грн, то відповідачем фактично проавансована орендна плата за цим договором оренди в розмірі, що є більшим ніж нараховано позивачем, тому заборгованість зі сплати орендної плати за вказаний період відсутня.

Вказане рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі № 905/339/17 в апеляційному порядку не було оскаржено, набрало законної сили.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Маріупольської міської ради від 25.04.2018 №7/30-2615 "Про внесення змін до структур та положень виконавчих органів міської ради" з 01.08.2018 припинений орган місцевого самоврядування Департамент міського майна Маріупольської міської ради, у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради (а.с. 22-26).

Пунктом 5.3. вказаного рішення встановлено, що Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та юридичних обов`язків Департаменту міського майна Маріупольської міської ради.

Крім того, рішенням Маріупольської міської ради від 26.02.2021 №8/4-205 затверджене Положення про Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради, відповідно до пункту 1.1 якого Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та юридичних обов`язків Департаменту міського майна Маріупольської міської ради (а.с.14-21).

У червні 2021 року позивач - Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спартс-ЛТД" про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за договором від 17.01.2014 №6423-Ж оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди) за період з грудня 2016 року по грудень 2017 року у розмірі 130954,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням ТОВ ВКФ "Спартс-ЛТД" умов договору від 17.01.2014 №6423-Ж оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди) в частині сплати орендних платежів. За твердженням позивача, термін дії договору оренди продовжений на підставі пункту 7.5 цього договору, тому зобов`язання відповідача за договором оренди не припинено і він зобов`язаний сплачувати за користування об`єктом оренди орендну плату.

09.08.2017 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позову (а.с. 84-86).

Вказане рішення місцевого господарського суду з посиланням на приписи статей 1, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625,629 Цивільного кодексу України, статей 173, 193, 283, 285, 286 Господарського кодексу України мотивовано тим, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами факту наявності заборгованості за договором оренди приміщення від 17.01.2014 за період з грудня 2016 по грудень 2017 року. При цьому, судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи відповідача щодо існування рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі №905/339/17, яким визнано недійсною додаткову угоду про продовження строку дії договору оренди приміщення від 17.01.2014.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення про задоволення позову неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Відповідач вказає на те, що рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі № 905/339/17 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21.08.2017) визнано недійсним договір від 17.01.2014 №6423-Ж в частині його пролонгації за додатковим договором від 10.02.2015 на строк, починаючи з 10.01.2016 до 30.11.2017, а тому, на думку заявника, відсутні підстави для нарахування позивачем суми боргу за період з грудня 2016 року по грудень 2017 року, та, як наслідок, для задоволення позову. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано встановлені в межах справи № 905/339/17 обставини щодо здійснення відповідачем переплати за орендними платежами, а також обставини щодо повернення відповідачем спірного нерухомого майна позивачу за актом приймання-передачі від 03.12.2017.

При цьому, апелянт просить долучити до матеріалів справи акт прийому-передачі приміщення від 03.12.2017 № 8947, обґрунтовуючи неподання цього доказу до суду першої інстанції з підстав відсутності тверджень у позовній заяві про неповернення відповідачем нерухомого майна на час звернення до суду.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Предметом позову у даній справі є вимога про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за договором від 17.01.2014 №6423-Ж оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди) за період з грудня 2016 року по грудень 2017 року (включно).

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди) комунального майна, правовідносини за яким регулюються параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України, параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України, Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Співвідношення між нормами Цивільного кодексу України і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми Цивільного кодексу України або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм Цивільного кодексу України, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту (рішення Конституційний Суд України від 10 грудня 2009 року у справі N 1-46/2009).

Згідно з частинами першої, третьої та п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною третьою статті 285, частинами першою та четвертою статті 286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Організаційні та майнові відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України "Про оренду державного та комунального майна").

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до частин 1-3 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Виходячи з пунктів 4.2, 4.3 договору, за визначене в договорі приміщення (споруду, будівлю) розмір орендної плати за базовий місяць (грудень 2013) встановлений з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5527,50 грн у місяць; нарахування податку у додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України; розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди; розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць; оплата проводиться щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним.

Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення містяться в частинах першій, сьомій статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з розрахунку суми грошової заборгованості за договором оренди від 17.01.2014 №6423-Ж, доданого позивачем до позовної заяви, на момент пред`явлення позову відповідач свої зобов`язання за вказаним договором оренди щодо сплати орендних платежів не виконав, станом на 01.05.2021 заборгованість по орендній платі з грудня 2016 року по грудень 2017 року (включно) становила 130954,85 грн, а саме: грудень 2016 року 4661,03грн; січень 2017 року 9891,74 грн; лютий 2017 року 10000,55грн; березень 2017 року 10100,56грн; квітень 2017 року 10282,37грн; травень 2017 року 10374,91грн; червень 2017 року 10509,78грн; липень 2017 року 10677,94грн; серпень 2017 року 10699,30грн; вересень 2017 року 10688,60грн; жовтень 2017 року 10902,37грн; листопад 2017 року 11033,20грн; грудень 2017 року 11132,50грн.

При цьому, з урахуванням індексу інфляції відповідно до умов договору заборгованість становить 132306,94 грн.

Тому, враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення суму у розмірі 130954,85 грн, зважаючи на право позивача самостійно визначати позовні вимоги в межах дії принципу диспозитивності, передбаченого статтею 14 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

З огляду на вищенаведене в сукупності, колегія суддів вважає, що позивач належним чином обґрунтував наявність у відповідача основної заборгованості, стягнення якої є предметом даного спору.

В свою чергу, відповідачем належних та допустимих доказів, у розумінні норм статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б спростовували факт наявності заборгованості перед позивачем за спірний період, не надано; правильність наданого позивачем розрахунку орендної плати не спростовано.

Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, та як наслідок, в апеляційній скарзі, про наявність переплати зі сплати орендної плати за договором оренди від 17.01.2014 №6423-Ж, що встановлено рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі №905/339/17, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність цих доводів з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 (тобто на час прийняття вказаного рішення), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В силу частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній з 15.12.2017 (тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №922/2013/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Надавши оцінку доводам відповідача щодо преюдиційності обставин, встановлених рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі № 905/339/17 щодо наявності переплати за спірним договором, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ці обставини не мають преюдиціального значення для розгляду цієї справи, оскільки в межах господарської справи № 905/339/17 судом встановлено обставини щодо відсутності заборгованості відповідача зі сплати орендної плати за період з 08.06.2016 по 31.10.2016 у зв`язку з наявністю переплати, тоді як в даному випадку позивачем заявлено до стягнення заборгованість за період з грудня 2016 року по грудень 2017 року (включно), тобто спірні періоди є різними.

До того ж, в межах справи №905/339/17 господарським судом досліджувались докази, які були надані на підтвердження обставин, що існували на момент розгляду справи, проте наявність такої переплати за відповідачем під час розгляду цієї справи (майже через чотири роки) не підтверджується жодними документами ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи.

На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 130954,85 грн правомірно задоволено господарським судом.

Щодо доводів відповідача про те, що відсутні підстави для нарахування позивачем заборгованості за період з грудня 2016 року по грудень 2017 року, оскільки спірний договір оренди припинив свою дію 09.01.2016 з урахуванням висновків, викладених в рішенні Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі № 905/339/17, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника та зазначає таке.

Як було встановлено вище, відповідно до пункту 7.1 договору оренди він діє з 10.01.2014 до 10.01.2015.

У той же час пунктом 7.5 договору оренди передбачено, що у випадку відсутності заяви однієї із сторін про розірвання або зміну договору протягом після закінчення його терміну, він вважається подовженим на той же термін і на тих же умовах, які були передбачені цим договором. Таким чином договір подовжується і у подальшому.

Відповідно до частини першої статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 764 Цивільного кодексу України передбачено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Згідно із частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар, у силу закону, може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що після закінчення строку договору оренди він визнається в силу закону продовженим на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець, причому орендодавець має право відмовитися від договору, надіславши орендарю відповідну заяву протягом місяця після закінчення строку такого договору.

Аналогічні положення визначені у частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до яких у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

Відповідна вимога (заява) про припинення чи зміну договору оренди може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.

Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Аналогічна правова позиція є усталеною та викладена, зокрема, але не виключно, у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17.

Під час вирішення цього спору місцевий господарський суд, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, встановив, що орендодавець, ані на момент закінчення строку дії договору (10.01.2015), ані в місячний строк після його закінчення не направляв орендарю будь-яких заяв про відмову від продовження строку дії вказаного договору.

Додатково суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у справі № 905/339/17 встановлено відсутність доказів висловлення орендодавцем відмови від договору протягом місця після його закінчення у порядку передбаченому частиною другою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та пунктом 7.5 договору оренди, а також на момент розгляду справи, а тому господарський суд дійшов висновку про продовження правовідносин між сторонами.

Посилання відповідача на те, що в межах справи № 905/339/17 визнано недійсним договір №6423-Ж від 17.01.2014 в частині його пролонгації за додатковим договором від 10.02.2015 на строк починаючи з 10.01.2016. до 30.11.2017, то вказані обставини на впливають на висновки суду першої інстанції щодо продовження правовідносин сторін, оскільки ні умовами укладено сторонами договору, ні нормами чинного на час виникнення спірних правовідносин, не було не вимагалось обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього шляхом укладення додаткової угоди. Натомість, наведені обставини свідчать про те, що після закінчення строку договору оренди він визнається в силу закону продовженим на такий самий строк.

Оскільки позивачем жодного разу не заявлялася вимога про припинення договору протягом одного місяця після закінчення терміну його дії (докази в матеріалах справи відсутні), то договір після закінчення його строку дії продовжувався на новий строк.

В свою чергу, відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не спростовано той факт, що на час виникнення спірної заборгованості (грудень 2016 року грудень 2017 року) договір був діючим, не надано в матеріали справи (зокрема, разом з відзивом на позовну заяву) будь-яких доказів, що підтверджували б звернення останнього до орендодавця, з метою повідомлення про припинення договору оренди, як не надано і доказів підписання акта приймання- передачі нерухомого майна, обов`язок по складанню якого покладено саме на орендаря. Тобто, не спростовано обставини щодо користування спірним приміщенням у заявлений позивачем період.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання ним зобов`язання, припинення договору та повернення орендованого майна.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

В такий спосіб, врахувавши положення статті 764 Цивільного кодексу України, статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", надавши оцінку умовам спірного договору та зважаючи на встановлені обставини даної справи та відсутність на час вирішення спору доказів припинення договору оренди у спірний період суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що спірний договір був продовженим на той самий строк та на тих самих умовах.

Щодо доданого до матеріалів апеляційної скарги акту приймання-передачі нерухомого майна від 03.12.2017, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України.

Наведені положення Господарського процесуального кодексу України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів.

Подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі № 46/603.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача). Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

При цьому, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Так, відповідач подав до суду апеляційної інстанції акт прийому-передачі від 03.12.2017 №8947 нежилого приміщення в будинку №99 по вулиці Кальміуська у місті Маріукполі, мотивуючи це тим, що позивач не посилався в позовній заяві на неповернення майна відповідачем, не заперечував проти припинення правовідносин за договором оренди. Проте, наведене відповідачем обґрунтування не спростовує той факт, що позивачем було заявлено заборгованість зі сплати орендної плати за договором оренди від 17.01.2014 за період з грудня 2016 року по грудень 2017 року (включно) саме за користування спірним приміщенням, тоді як відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції, у тому числі у відзиві на позовну заяву, жодним чином не заперечувався факт користування цим приміщенням у спірний період.

Суд апеляційної інстанції вважає, що посилання апелянта на те, що він не міг припустити доцільність подання цього документу під час розгляду справи в першій інстанції, не є об`єктивною причиною його неподання у розумінні приписів частини 3 статті 269 ГПК України. Водночас, прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржником не наведено жодної причини неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції та норми, яка б забороняла йому вчиняти такі дії, що виключає процесуальні підстави для дослідження його апеляційним судом у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Оскільки відповідач вказаного акту прийому-передачі від 03.12.2017 №8947 до суду першої інстанції не надав, зокрема, при подачі відзиву на позовну заяву (ч. 3 ст. 80 ГПК України), а зазначені ним причини про неподання до суду першої інстанції цього доказу не свідчать про наявність обставин, що об`єктивно не залежали від нього, адже цей акт складений відповідачем та підписаний останнім, і він мав можливість надати їх в суд першої інстанції, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття цього доказу згідно зі статтею 269 ГПК України.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування в оскарженій частині.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спартс-ЛТД" без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2021 у справі № 905/1071/21 - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спартс-ЛТД" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 09.08.2021 у справі № 905/1071/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.11.2021.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель