УХВАЛА

02 листопада 2021 року

м. Київ

Справа № 920/737/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий суддя, Міщенко І. С., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 (Тищенко А. І. - головуючий, судді Скрипка І. М., Михальська Ю. Б.) у справі

за позовом Приватного підприємства "Карла Маркса -2"

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки,

(За участі представника відповідача - Сєдєлєвої Т.А.)

ВСТАНОВИВ:

1. Приватне підприємство "Карла Маркса-2" звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання поновленим на тих самих умовах на сім років строком до 01.04.2024 договір оренди землі від 24.03.2010 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0008, площею 26,1616 га.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що належним чином виконував та продовжує виконувати умови договору, а також вчасно 31.01.2017 звернувся до відповідача з листом-повідомленням, до якого було додано проект додаткової угоди про поновлення договору. Однак відповідач безпідставно відмовив в укладенні додаткової угоди з посиланням на відсутність витягу з технічної документації з нормативно-грошової оцінки землі, у той час як обов`язок щодо замовлення проведення нормативної грошової оцінки орендарем не передбачено законодавством. Разом з цим позивач продовжував користуватись земельною ділянкою, сплачує орендну плату, відповідач протягом одного місяця після закінчення строку договору не повідомляв про заперечення у поновленні договору, а тому позивач на підставі ч.6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" отримав право на поновлення цього договору.

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги.

Під час нового розгляду справи, 04.04.2019 позивачем була подана заява про зміну предмету позову, в якій позивач зазначив, що спірна земельна ділянка кадастровий номер :09:001:0008 була поділена на дві нові. Позивач просить суд визнати поновленим договір оренди землі від 24.03.2010 (зареєстровано 01.04.2010 за № 33) на той самий строк на тих самих умовах стосовно земельних ділянок загальною площею - 26,1616 га, зокрема земельних ділянок з кадастровими номерами :09:001:01094 площею 13,0808 га, :09:001:0195 площею 13,0808 га, вважаючи укладеною угоду про поновлення договору на той самий строк на тих самих умовах, в редакції запропонованій позивачем.

Заяву про зміну предмету позову мотивовано тим, що позивачем в січні 2019 з`ясовано, що згідно з даними Публічної кадастрової карти України земельна ділянка кадастровий номер :09:001:0008 є архівною, у зв`язку з фактом її поділу на дві нові :09:001:0194 площею 13.0808 га та :09:001:0195 площею 13.0808 га).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 08.04.2019 заяву позивача про зміну предмета позову прийнято до розгляду.

2. Рішенням Господарського суду Сумської області від 27.09.2017 № 920/737/17 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про відмову в позові мотивовано тим, що право позивача на поновлення договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, визначене частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" відповідачем не порушувалося, оскільки позивач не звертався до відповідача з листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі на тих самих умовах, які були передбачені договором, і не надсилав відповідачеві проекту додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на тих самих умовах, які були передбачені договором.

2. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 рішення Господарського суду Сумської області № 920/737/17 від 27.09.2017 залишено без змін з тих підстав, що позивач втратив переважне право на поновлення договору оренди землі на підставі частин 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та не довів підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідних для поновлення договору оренди землі.

3. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.11.2018 рішення Господарського суду Сумської області від 27.09.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Направляючи справу № 920/737/17 на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції установив, що ПП "Карла Маркса-2" більше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору оренди землі направило до Головного управління Держгеокадастру в Сумській області лист-повідомлення про поновлення цього договору разом із проектом відповідної додаткової угоди, а також інші документи. Таким чином, орендар земельної ділянки належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення орендодавця не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору про намір його поновити, як це передбачено умовами договору оренди від 24.03.2010 та не суперечить положенням частини 2 статті 33 Закону України "Про оренду землі";

При цьому, як убачається зі змісту листа-повідомлення від 16.03.2017 № 28-18-0.6-3912/2-17, Головне управління Держгеокадастру у Сумській області поінформувало, що не вважає за можливе поновити договір оренди через відсутність, зокрема, витягу із технічної документації з нормативно-грошової оцінки землі. Водночас Закон України "Про оренду землі" не передбачає надання орендарем в обов`язковому порядку інших додаткових документів до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі, крім проекту додаткової угоди.

Верховним Судом зазначено, що слід визнати правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що оскільки нормативна грошова оцінка земель - основа для визначення розміру орендної плати, її зміна є підставою для перегляду розміру орендної плати в процесі узгодження з орендарем усіх істотних умов договору, а не підставою для відмови у поновленні договору оренди саме через ненадання витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки землі, натомість у листі-повідомленні відповідач неправомірно послався на необхідність надання додаткових документів, не зазначаючи конкретних підстав для відмови у поновленні договору оренди земельної ділянки. Суд першої інстанції обґрунтовано наголосив, що саме відповідачем була порушена процедура реалізації позивачем переважного права на поновлення договору відповідно до вимог статті 33 Закону України "Про оренду землі".

4. Рішенням Господарського суду Сумської області від 25.04.2019 у справі № 920/737/17 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент розгляду справи судом позивач фактично повернув спірну земельну ділянку відповідачу (орендодавцю) за актом приймання-передачі від 28.12.2017, що сторонами не спростовується, тобто орендар не продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди, що унеможливлює поновлення договору оренди саме на підставі п.6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки це суперечить нормам, які зазначені в ст. 33 Закону України "Про оренду землі", так як користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди є обов`язковою умовою для можливого продовження між сторонами орендних правовідносин.

5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 920/737/17 рішення Господарського суду Сумської області від 25.04.2019 року у справі № 920/737/17 скасовано та прийнято нове рішення. Позовні вимоги задоволено повністю. Визнано поновленим договір оренди землі від 24.03.2010 (зареєстровано 01.04.2010 за № 41) вважаючи укладеною угоду про поновлення договору на той самий строк на тих самих умовах, у відповідній редакції.

Постанова аргументована тим, що за встановлених судом першої інстанції обставин належного виконання орендарем обов`язків за договором, своєчасного звернення до орендодавця із листом-повідомленням про поновлення договору з наданням проекту додаткової угоди орендодавець порушив встановлений законом порядок розгляду питання про поновлення договору оренди на новий строк, а отже і право позивача на укладення додаткової угоди до договору.

При цьому судом враховано, що позивач з дотриманням строків, передбачених пунктом 8 договору, звернувся до відповідача з листом - повідомленням від 31.01.2017 № 59, в якому просив поновити договір. У свою чергу відповідач у листі-повідомленні від 16.03.2017, який був направлений позивачу з порушенням місячного строку, встановленого законодавством, повідомив, що не вважає за можливе поновити договір оренди через, зокрема, відсутність витягу з технічної документації з нормативно-грошової оцінки землі.

Оцінивши встановлені обставини, суд дійшов висновку, що оскільки нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, то її зміна є підставою для перегляду розміру орендної плати в процесі узгодження з орендарем всіх істотних умов договору, а не є підставою для відмови в поновленні договору оренди. Виконання робіт по виготовленню технічної документації з нормативної грошової оцінки землі на момент звернення позивача до відповідача з листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі (31.01.2017) було неможливе до затвердження Порядку грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, який був затверджений Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.05.2017 № 626 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 31.05.2017 за № 679/30547.

Крім того, апеляційний господарський суд зазначив, що відповідач в листі-повідомленні від 16.03.2017 безпідставно посилається на необхідність надання додаткових документів, при цьому, не зазначає конкретних підстав для відмови в поновленні дії договору оренди земельної ділянки. Відповідь на пропозицію позивача щодо поновлення договору не ґрунтується на нормах діючого законодавства, не є чітко висловленою і зрозумілою для іншої сторони. Аргументи відповідача не можуть вважатись відмовною позицією, а мають формуватись та направлятись в процесі узгодження з орендарем істотних умов договору.

Право відмовити орендареві у поновленні договору оренди землі через те, що ним не додано до листа-повідомлення інших документів окрім проекту додаткової угоди, у орендодавця відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" відсутнє.

У ході розгляду справи судом також був встановлений факт вчинення орендарем конклюдентних дій, які полягають у продовженні користування спірною земельною ділянкою, внесення відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, що свідчить про намір скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі.

Позивач на момент звернення до суду мав статус землекористувача земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0008, площею 26,1616 га відповідно до договору від 24.03.2010 з урахуванням обставин, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", за яких договір вважається поновленим на той самий строк і на тих саме умовах. Проте, внаслідок неправомірних дій відповідача фактично сформовано 2 нові земельні ділянки та присвоєно цим ділянкам нові кадастрові номера шляхом поділу існуючої земельної ділянки, яка перебувала в орендному користуванні позивача, без його згоди, що суперечить приписам ст. 186 ЗК України.

Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56) та від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 (пункт 7.36). Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд також і в справах № 917/131/19, № 917/130/19, № 917/139/19.

За вказаних обставин, суд не погодився із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач належним чином продовжував виконувати свої обов`язки за договором оренди землі після закінчення строку його дії, позивач у встановлені законодавством строки звернувся до відповідача з листом повідомленням про поновлення строку дії договору оренди, до листа повідомлення було додано проект додаткової угоди, в матеріалах справи відсутні докази відмови орендодавця в поновленні договору у встановлений законодавством місячний строк та беручи до уваги законодавчі приписи частин 1-6 Закону України "Про оренду землі" щодо поновлення договорів оренди землі, а відтак, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

6. Головне управління Держгеокадастру у Сумській області звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 920/737/17 та залишити в силі рішення Господарського суду Сумської області від 25.04.2019 .

Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Обґрунтовуючи підставу оскарження, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, заявник вважає, що судом не враховано висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 22.09.2020 у справі № 917/130/19, від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18, а також висновки Верховного Суду України, зазначені у постанові від 23.10.2017 у справі № 920/1300/16.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що для продовження договірних відносин на підставі положень частин 1- 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" необхідно волевиявлення сторін договору.

Заявник вважає, що позивач не скористався своїм правом на поновлення договору оренди, так як не надіслав лист-повідомлення з проектом додаткової угоди на тих самих умовах, що і договір від 24.03.2010. Крім того, поділ земельних ділянок не дає підстав для задоволення позову, оскільки у такому випадку необхідно отримувати право оренди на загальних підставах.

У додаткових поясненнях від 20.10.2021 відповідач зазначає, що з 27.05.2021 форма власності спірних ділянок змінилася на комунальну власність і їх розпорядником є територіальна громада.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів заявника та вважає, що оскаржену постанову необхідно залишити без змін. Висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18, на яку посилається заявник, навпаки підтверджують наявність підстав для задоволення позову.

7. У зв`язку із перебуванням суддів Мачульського Г.М. та Могила С. К. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2021 касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів: Волковицька Н. О. - головуючий суддя, судді Міщенко І. С., Случ О. В. Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 920/737/17 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

При цьому як судові рішення у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, належить розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі № 917/130/19 фізична особа - підприємець Стецишин Олександр Михайлович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Головного управління державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Управління) про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки площею 38,000 га, кадастровий номер :06:000:0243 від 01.12.2011, укладеного між Кременчуцькою районною державною адміністрацією та фізичною особою підприємцем Стецишиним Олександром Михайловичем, зареєстрованого у Відділі Держкомзему у Кременчуцькому районі Полтавської області, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 16.01.2012 за № 00779 (далі - договір оренди землі), строком на 7 (сім) років з моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі; визнання укладеною з моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі додаткової угоди до договору оренди землі, на умовах визначених позивачем. Позовні вимоги було аргументовано тим, що позивачем вжито всіх необхідних та можливих заходів для поновлення договору оренди землі, у той же час Управління безпідставно ігнорує процедуру поновлення договору оренди землі та ухиляється від укладення додаткової угоди щодо продовження дії договору оренди землі на нових погоджених умовах.

З наведеного слідує, що у вказаній справі предметом позовних вимог було визнання поновленим договору на нових умовах підставі частин 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі". Водночас у справі № 920/737/17 позивач звернувся із позовом щодо укладення договору на тих самих умовах на підставі частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", що очевидно має відмінні підстави, зміст позовних вимог та правове регулювання.

У справі № 159/5756/18 фізична особа звернулася до суду із позовом до Ковельської міської ради Волинської області про визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди земельної ділянки. У вказаній справі суди встановили, що позивачка не дотрималась вимог частини 3 статті 33 Закону України «Про оренду землі», не надавши до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі проект додаткової угоди. Невиконання зазначених вимог і стало підставою скасування постановою Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18 рішень судів попередніх інстанцій і прийняття нового рішення про відмову у позові. Водночас у справі № 920/737/17 позивач навпаки більше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору оренди землі направив до Головного управління Держгеокадастру в Сумській області лист-повідомлення про поновлення цього договору разом із проектом відповідної додаткової угоди. Тобто правовідносини у справах № 159/5756/18 та № 920/737/17 також неподібні зважаючи на різні фактичні обставини, встановлені судами, що має наслідком відмінне правове застосування приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Що ж до посилань скаржника на висновки Верховного Суду України, зазначені у постанові від 23.10.2017 у справі № 920/1300/16, то колегія суддів звертає увагу, що у вказаній справі постанова від 23.10.2017 була прийнята Вищим господарським судом України, а не Верховним Судом України.

У зв`язку із цим, такі доводи заявника не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України передбачає врахування судами висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові саме Верховного Суду, а не постанови Вищого господарського суду України, на яку помилково посилається скаржник.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З наведеного слідує, що звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження передбаченою пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновок Верховного Суду, але не врахував, що відповідна постанова повинна бути прийнята у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд.

Оскільки зазначених вимог заявником здійснено не було, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у справі № 920/737/17, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Сумській області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 920/737/17.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною Головного управління Держгеокадастру у Сумській області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 920/737/17 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді І. С. Міщенко

О. В. Случ