РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2021Справа № 910/15387/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд"

до ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державний реєстратор в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит Олена Вікторівна

про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію

Суддя: Людмила ШКУРДОВА

секретар с/з Лисенко А.І.

Представники сторін:

від позивача - Синчанський С.О., за ордером.

від відповідача - не з`явився

від третьої особи - не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд" до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит Олена Вікторівна про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 відкрито провадження у справі №910/15387/21 за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015, укладений між позивачем та відповідачем підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч.1 ст.230 ЦК України, як такий, що укладений внаслідок обману, оскільки у відповідача були відсутні грошові кошти на виконання своїх грошових зобов`язань за Договором.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач підтвердив відсутність у нього грошових коштів для виконання грошового зобов`язання за Договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015, позов визнав.

Третьою особою подані пояснення у справі, в яких третя особа заперечувала щодо наявності підстав для визнання договору недійсним; невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним.

У судовому засіданні 02.11.2021 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНЖЕНЕРНО- БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «СПЕЦБУД» (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Дашкевичем Максимом Валерійовичем (покупець) укладено нотаріально засвідчений Договір купівлі- продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015р. (далі - Договір).

На підставі вказаного Договору за відповідачем було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит Оленою Вікторівною згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24448273 від 15.09.2015 16:57:06. Номер запису про право власності: 11183400. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Згідно з п. 1.1. Договору продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність від продавця нежитлові приміщення з №1 (один) по №5 (п`ять) груп приміщень №75 (сімдесят п`ять) (в літ. А), загальною площею 63 кв.м., які розташовані в місті Києві по проспекту Героїв Сталінграда, буд. № 10-а (десять, літера «а»), корп. 1 .

У відповідності до п. 3.1. Договору за домовленістю сторін ціна, (вартість) нежитлових приміщень становить 566 562,50 грн. в тому числі ПДВ (20%).

Відповідно до п. 3.2. Договору розрахунок між сторонами за цим Договором проводиться у безготівковій формі, шляхом перерахування покупцем ціни (вартості) нежитлових приміщень, визначеної в п. 3.1. цього Договору на рахунок продавця в строк до 31 грудня 2020 року або іншим не забороненим законом способом.

Позивач вважає, що Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015 р., укладений між позивачем та відповідачем підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, як такий, що вчинений внаслідок обману, а рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте третьою особою на підставі вказаного Договору підлягає скасуванню відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки відповідач свої зобов`язання стосовно оплати вартості нежитлових приміщень не виконав, вказав про відсутність у нього грошових коштів для розрахунку за Договором, сподівався продати придбані нежитлові приміщення дорожче ціни придбання.

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства.

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст.230 Цивільного кодексу України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України).

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.3.10 постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013р. у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

З врахуванням викладеного відсутність у відповідача грошових коштів для здійснення розрахунку з позивачем за Договором не свідчить про наявність правових підстав для визнання спірного договору недійсним; відсутність коштів не може бути розцінене як обман у розумінні ст.203 ЦК України; позивач не позбавлений можливості звернутися з позовом до суду для захисту своїх грошових прав, а відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки суд не вбачає наявності правових підстав для визнання спірного договору недійсним, позовні вимоги в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте третьою особою на підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015 р., як похідні, задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя Людмила ШКУРДОВА

Дата складення повного рішення: 11.11.2021р.