ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2021 справа № 914/1134/21

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс, Львівська область, м.Львів;

до Відповідача: Корпорації Енергоресурс-Інвест, Львівська область, м.Львів;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 835203,76грн.

Представники:

Позивача: Шнир Я.Б. представник, адвокат (ордер від 18.05.2021р. серія ВС №1071713);

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

27.04.2021р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс б/д б/н (вх. №1233) за позовом до Корпорації Енергоресурс-Інвест про стягнення заборгованості; ціна позову: 1118898,07грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань оплати наданих послуг за Договором про надання послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні і транспортно-експедиторське обслуговування від 05.10.2015р. №05102015/1.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.04.2021р. у цій справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 18.05.2021р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.05.2021р. у цій справі судом постановлено клопотання Корпорації Енергоресурс-Інвест від 17.05.2021р. про продовження Відповідачу строку для подання відзиву на позовну заяву задоволити; продовжити Корпорації Енергоресурс-Інвест строк на подання відзиву на позовну заяву по 25.05.2021р.; відкласти підготовче судове засідання на 08.06.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.06.2021р. у цій справі суд постановив відкласти підготовче судове засідання на 22.06.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.06.2021р. у цій справі судом постановлено зустрічну позовну заяву Корпорації Енергоресурс-Інвест від 25.05.2021р. б/н (вх. №1721 від 07.06.2021р.) за зустрічним позовом Корпорації Енергоресурс-Інвест до Товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс про стягнення заборгованості; ціна позову: 644922,39грн. у справі №914/1134/21 повернути.

Ухвалою суду у цій справі від 22.06.2021р. суд постановив заяву Товариству з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс від 22.06.2021р. б/н про зменшення розміру позовних вимог прийняти; подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням поданої Товариством з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс заяви про зменшення розміру позовних вимог від 22.06.2021р. б/н; продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів; оголосити перерву в судовому засіданні на 27.07.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою суду у цій справі від 27.07.2021р. суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; судове засідання з розгляду спору по суті призначити на 25.08.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті спору.

В судовому засіданні 25.08.2021р. судом оголошено перерву в межах дня слухання до 15:10год. 25.08.2021р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.08.2021р. у цій справі судом постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору по суті до 21.09.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою суду у цій справі від 21.09.2021р. постановлено в задоволенні клопотання (заяви) Товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс від 27.07.2021р. вх. №17556/21 про поновлення строку для подання доказів і долучення до матеріалів справи копій актів наданих послуг та встановлення Позивачу додаткового строку для подання доказів відмовити; додані до Заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс від 27.07.2021р. б/н (вх. №17556/21 від 27.07.2021р.) докази Акти надання послуг від 23.09.2019р. №234, від 23.09.2019р. №235, від 23.09.2019р. №236, від 23.09.2019р. №237, від 23.09.2019р. №238, від 23.09.2019р. №239, від 23.09.2019р. №243, від 23.09.2019р. №244, від 23.09.2019р. №245, від 23.09.2019р. №246, від 24.09.2019р. №240, від 27.09.2019р. №248 та від 27.09.2019р. №249 до розгляду не приймати та залишити без розгляду; клопотання (заяву) Товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс про поновлення строку для подання доказів і долучення до матеріалів справи доказів від 21.09.2021р. вх. №21846/21 задоволити частково; поновити Товариству з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс строк для подання копії Акту надання послуг №265 від 07.08.2020р. по 21.09.2021р.; додану до Заяви від 21.09.2021р. вх. №21846/21 копію Товарно-транспортної накладної від 05.08.2020р. №ТР0805-4 до розгляду не приймати та залишити без розгляду; оголосити перерву в судовому засіданні з розгляду спору по суті до 12.10.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

В судовому засіданні 12.10.2021р. судом оголошено перерву до 14:30год. 21.10.2021р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.10.2021р. у цій справі суд постановив відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 04.11.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Позивача в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у поданих до суду заявах, зазначив про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

В судовому засіданні 04.11.2021р. представником Позивача зроблено усну заяву про подання доказів в обґрунтування розміру понесених Позивачем судових витрат у справі протягом пяти днів після ухвалення рішення суду в порядку ч.8 ст.129 ГПК України.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, 04.11.2021р. за вх. №25946/21 надіслав на електронну адресу суду клопотання, у якому, з огляду на визнання судом явки повноважних представників Учасників справи в судове засідання 04.11.2021р. не обов`язковою, просить суд розглянути справу №914/1134/21 без участі повноважного представника Відповідача за наявними у матеріалах справи документами. Вказане клопотання оглянуто судом, оголошено та долучено до матеріалів справи.

Позиція Позивача:

Позивач з урахуванням поданої 22.06.2021р. за вх. №2640/21 Заяви від 22.06.2021р. б/н про зменшення розміру позовних вимог просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 642382грн. суми основного боргу з оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачем послуг за Договором про надання послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні і транспортно-експедиторське обслуговування від 05.10.2015р. №05102015/1, а також 89777,08грн. пені за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р., 20450,51грн. 3% річних за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р. та 82594,17грн. інфляційних втрат за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р. за порушення Відповідачем порядку оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачам послуг за Договором.

В судових засіданнях впродовж розгляду справи по суті представник Позивача зазначав, що з врахуванням укладення між Сторонами 22.06.2021р. Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог Позивач здійснював нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат по 21.06.2021р. включно, тобто, запис в розрахунку періоду нарахування по 22.06.2021р. слід розуміти по 21.06.2021р. включно, без врахування 22.06.2021р.

11.10.2021р. за вх. №23685/21 Позивачем надіслано на електронну адресу суду Пояснення від 11.10.2021р. б/н, у яких зазначає, що зарахування зустрічних однорідних вимог на частину заборгованості Позивач здійснював в порядку черговості виникнення суми основного боргу у періоді, який охоплює в тому числі і Акти надання послуг, які долучались клопотанням і частину Актів надання послуг, які долучено Позивачем до позовної заяви, тобто, з врахуванням вимог ст.534 ЦК України.

Також Позивач наводить розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат з врахуванням наведених доводів щодо погашення суми основного боргу.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 01.07.2021р. за вх. №15077/21 Запереченні від 29.06.2021р. вих. №992 заперечує проти здійснення Позивачем перерахунку пені, 35 річних та інфляційних втрат з підстав зменшення Позивачем розміру позовних вимог у зв`язку із укладенням між Сторонами 22.06.2021р. Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог.

12.10.2021р. за вх. №23874/21 Відповідачем подано Пояснення від 12.10.2021р. вих. №1343, у якому зазначає про зарахування Відповідачем на підставі укладеної між Сторонами 22.06.2021р. Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог заборгованості, що виникла за Актами надання послуг, які долучено Позивачем до позовної заяви.

З врахуванням наведеного Відповідач підсумовує про часткове погашення суми заборгованості за Актами надання послуг на суму 699200грн., внаслідок чого сума основного боргу Відповідача перед Позивачем складає 257600грн. і визначена Сторонами у п.4 Угоди від 22.06.2021р. сума заборгованості Відповідача перед Позивачем в розмірі 642382грн. стосується предмета позову у цій справі лише частково в розмірі 257600грн. Заборгованість в розмірі 384782грн. не стосується предмету спору і не підтверджена жодними належними засобами доказування у справі.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, беручи до уваги подане Відповідачем клопотання суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності повноважного представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

Спір розглядається з урахуванням поданої Позивачем 22.06.2021р. за вх. №2640/21 Заяви від 22.06.2021р. б/н про зменшення розміру позовних вимог.

За результатами дослідження наданих Учасниками справи доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

05.10.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Галімпекс-Транс» (надалі Позивач, Виконавець) та корпорацією «Енергоресурс» (надалі Відповідач, Замовник) укладено Договір про надання послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні і транспортно-експедиторське обслуговування від 05.10.2015р. №05102015/1 (надалі Договір), за умовами якого (п.1.2. Договору) Замовник доручає, а Виконавець бере на себе організацію транспортно-експедиторського обслуговування перевезення експортно-імпортних вантажів у відповідності до заявок і за рахунок коштів Замовника.

Відповідно до п.1.3. Договору вартість транспортних послуг вказується в заявці і включає винагороду Виконавець і вартість перевезення. Ціни на транспортні послуги є договірними і визначаються виходячи з поточної ситуації на ринку автоперевезень.

Згідно п.2.1. Договору при здійсненні міжнародних автомобільних перевезень Сторони керуються Конвенцією про договори міжнародного перевезення вантажів (далі КДМПВ), митною Конвенцією про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДГІ (далі Конвенція МДГІ), Європейською угодою про режим праці і відпочинку водіїв (ЄУПОВ), «Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні», Статутом автомобільного транспорту України, чинним законодавством України і цим договором.

Пунктом 2.2. Договору Сторонами передбачено, що після попередньої усної домовленості з Виконавцем, Замовник направляє заявку письмово не пізніше двох днів до терміну надання автотранспортних засобів Експедитором. Заявка від Замовника до Виконавця передається або факсимільним повідомленням або електронною поштою. У свою чергу, Виконавець письмово підтверджує виконання замовлення із зазначенням в заявці номера автотранспортного засобу. В заявці вказуються: адреси завантаження і розвантаження вантажу, дата і час початку завантаження, термін доставки, прізвища і телефони відповідальних осіб, найменування і кількість вантажу, розмір і терміни оплати, інші умови. У разі термінового перевезення Експедитор, за згодою Замовника, подає заявку того ж дня.

Відповідно до п.2.4. Договору Виконавець і Замовник визнають юридичну силу заявок і договорів, переданих по факсу, звичайною або електронною поштою. Виконавець і Замовник зобов`язані підтвердити прийняття заявки до виконання підписом уповноважених осіб і печаткою підприємства.

Згідно п.3.1.1., 3.1.2., 3.1.3., 3.1.4., та 3.1.5. Договору Виконавець зобов`язувався виконувати умови КДМПВ, Конвенції МДП, Статуту автомобільного транспорту України, чинного законодавства України і цього договору; подавати під завантаження справний рухомий склад, придатний для перевезення вантажів відповідно до заявки, забезпечений всіма необхідними для виконання перевезення документами; забезпечити водіїв бланками товарно-транспортних накладних (далі: СМ11) і книжок МДП; забезпечити наявність всіх обов`язкових страховок в країнах завантаження, транзиту і розвантаження; доставити вантаж в пункт доставки в термін, вказаний в заявці, забезпечуючи його цілість і збереження з моменту затвердження для перевезення, і до моменту видачі одержувачеві.

Пунктами 3.2.1., 3.2.2., 3.2.3., 3.2.6. та 3.2.8. Договору Сторонами погоджено, що Замовник зобов`язувався виконувати умови КДМПВ, Конвенції МДП, Статуту автомобільного транспорту України, чинного законодавства України і цього договору; забезпечити до прибуття автотранспорту під завантаження готовність вантажу для перевезення; забезпечити завантаження вантажу в транспортний засіб з дотриманням допустимих норм і навантажень на осі; забезпечити завантаження (розвантаження) вантажу, своєчасне і повне оформлення в установленому порядку товарно-транспортних, митних і інших вантажосупровідних документів протягом нормативного часу; оплачувати рахунки Виконавця згідно з п.4.1. договору, якщо інше не вказане в разовій заявці; організовувати розвантажувально-вантажні роботи і оформлення документів на прийом вантажу до перевезення і його здачу не більше ніж: за - 24 години на завантаження/замитнення і 48 годин на розмитнення/розвантаження, включаючи день прибуття автотранспорту на місце завантаження (розвантаження) до 10-00 годин ранку. Наднормативний час являється простоєм автотранспорту.

Відповідно до п.4.1. Договору Замовник оплачує рахунки Виконавця шляхом безготівкового переказу протягом одного банківського дня з дати відгрузки (завантаження) вантажу, якщо інше не обумовлене заявці. До моменту надання оригінала рахунку, сторони визнають юридичну силу рахунків, переданих факсимільним зв`язком.

Розрахунки, що виконуються за перевезення вантажів, проводяться безпосередньо шляхом банківського переказу з рахунку Замовника на рахунок . Виконавця Грошовою одиницею, яку використовують сторони при встановленні розміру ставки і розрахунках, є національна валюта України - гривня. За прострочення платежів Виконавець має право стягнути із Замовника пеню у розмірі 0,1 відсотка від неоплаченої суми за кожен день прострочення (п.4.2. Договору).

Відповідно до п.7.1. Договору термін дії договору встановлюється з моменту підписання обома сторонами і діє до 07.07.2016р., але, у будь-якому випадку, до повного виконання сторонами зобов`язань за договором. Якщо жодна із сторін за тридцять днів до моменту закінчення терміну дії даного договору не повідомить іншій стороні про припинення дії договору, то даний Договір вважається продовженим на невизначений термін, який можна розірвати з повідомленням однієї із сторін за тридцять днів.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Актом надання послуг від 24.07.2020р. №241 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17500грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 22.07.2020р. №ТР0722-3 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 24.07.2021р.

Актом надання послуг від 24.07.2020р. №242 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 22.07.2020р. №ТР0722-2 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 27.07.2020р. №244 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17500грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 23.07.2020р. №ТР0723-1 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 24.07.2021р.

Актом надання послуг від 27.07.2020р. №245 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17500грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 23.07.2020р. №ТР0723-4 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 24.07.2021р.

Актом надання послуг від 30.07.2020р. №250 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17500грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 28.07.2020р. №ТР0728-1 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 03.08.2020р. №253 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17500грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 30.07.2020р. №ТР0730-1 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 03.08.2020р.

Актом надання послуг від 05.08.2020р. №259 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17500грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 03.08.2020р. №ТР0803-3 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 05.08.2020р.

Актом надання послуг від 06.08.2020р. №261 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 05.08.2020р. №ТР0804-4 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 06.08.2020р.

Актом надання послуг від 06.08.2020р. №262 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 04.08.2020р. №ТР0804-3 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 06.08.2020р.

Актом надання послуг від 07.08.2020р. №264 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 05.08.2020р. №ТР0805-1 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 07.08.2020р. №265 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн.

Актом надання послуг від 07.08.2020р. №266 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 06.08.2020р. №ТР0806-2 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 07.08.2020р.

Актом надання послуг від 08.08.2020р. №269 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 06.08.2020р. №ТР0806-1 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 07.08.2020р.

Актом надання послуг від 10.08.2020р. №270 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 06.08.2020р. №ТР0806-3 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 10.08.2020р.

Актом надання послуг від 13.08.2020р. №274 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 11.08.2020р. №ТР0811-1 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 13.08.2020р.

Актом надання послуг від 13.08.2020р. №275 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 12.08.2020р. №ТР0812-1 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 13.08.2020р.

Актом надання послуг від 14.08.2020р. №276 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 12.08.2020р. №ТР0812-3 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 14.08.2020р.

Актом надання послуг від 14.08.2020р. №277 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 17800грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Товарно-транспортною накладною від 12.08.2020р. №ТР0812-2 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу 14.08.2020р.

Актом надання послуг від 16.10.2020р. №294 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №473394 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 19.10.2020р. №296 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №017893 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 21.10.2020р. №297 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №578689 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу. Відповідачем у поданому 20.09.2021р. за вх. №21773/21 поясненні визнано факт вивантаження товару згідно Міжнародної транспортної накладної №578689 21.10.2020р.

Актом надання послуг від 28.10.2020р. №298 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №790769 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 26.10.2020р. №299 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №347101 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 27.10.2020р. №300 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №081614 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 28.10.2020р. №301 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №764765 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 28.10.2020р. №302 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №000048 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 03.11.2020р. №303 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №061315 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 03.11.2020р. №304 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №077092 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 05.11.2020р. №308 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №347132 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 05.11.2020р. №309 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №845910 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 06.11.2020р. №310 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №883189 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 09.11.2020р. №311 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 25000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №000046 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 03.12.2020р. №328 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 41000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №321998 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 03.12.2020р. №329 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 41000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №077097 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 08.12.2020р. №335 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 41000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною б/н із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 10.12.2020р. №338 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 41000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №077098 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 16.12.2020р. №341 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 42000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №565472 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 16.12.2020р. №342 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 42000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №276150 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Актом надання послуг від 16.12.2020р. №343 Позивач надав, а Відповідач прийняв послуги за Договором на суму 42000грн. Факт надання послуг згідно вказаного Акту підтверджується також Міжнародною транспортною накладною №107339 із відміткою про вивантаження товару Вантажоодержувачу.

Вказані Акти надання послуг підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується надання Позивачем Відповідачу послуг за Договором на загальну суму 957800грн.

При цьому, суд зазначає, що Сторонами впродовж розгляду справи судом не обґрунтовано обставини дати вивантаження товару згідно Актів надання послуг від 24.07.2020р. №242, від 30.07.2020р. №250, від 07.08.2020р. №264 та №265, від 16.10.2020р. №294, від 19.10.2020р. №296, від 28.10.2020р. №298, від 26.10.2020р. №299, від 27.10.2020р. №300, від 28.10.2020р. №301 та №302, від 03.11.2020р. №303 та №304, від 05.11.2020р. №308 та №309, від 06.11.2020р. №310, від 09.11.2020р. №311, від 03.12.2020р. №328 та №329, від 08.12.2020р. №335, від 10.12.2020р. №338, від 16.12.2020р. №341, №342 та №343.

З врахуванням наведеного, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи інших належних засобів доказів в обґрунтування обставини дати вивантаження товару за вказаними актами суд дійшов висновку брати до уваги при визначенні дати вивантаження дати складення відповідного Акту надання послуг, оскільки такий складається за наслідками надання послуг, тобто здійснення перевезення відповідного вантажу.

22.06.2021р. між Сторонами укладено Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог (надалі Угода), за умовами якої (п.1 Угоди) Корпорація «Енергоресурс-Інвест» має заборгованість перед ТзОВ «Галімпекс-Транс», по договору від 05.10.2015р. № 05102015/1 про надання послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні і транспортно-експедиторське обслуговування на суму 1345182грн.

Відповідно до п.2. Угоди ТзОВ «Галімпекс-Транс» має заборгованість перед Корпорація «Енергоресурс-Інвест» на загальну суму 702800грн., до якої входить заборгованість, а саме: по договору від 11.12.2015р. №11122015.1 - 431000грн.; по Акту здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 05.06.2020р. №0605-01 - 271800грн.

Пунктом 3 Угоди встановлено, що згідно статті 601 ЦК України зобов`язання Корпорації «Енергоресурс-Інвест» перед ТзОВ «Галімпекс-Транс» та зобов`язання ТзОВ «Галімпекс-Транс» перед Корпорація «Енергоресурс-Інвест» на загальну суму 702800грн. припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог з моменту підписання цієї угоди.

Згідно п.4 Угоди після зарахування зустрічних однорідних вимог залишається заборгованість Корпорації «Енергоресурс-Інвест» перед ТзОВ «Галімпекс-Транс» на суму 642382грн. по Договору про надання послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні і транспортно-експедиторське обслуговування від 05.10.2015р. №05102015/1.

Вказану Угоду підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток Сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачем не оплачено надані Позивачем та прийняті Відповідачем згідно наведених Актів надання послуг послуги за Договором, внаслідок чого утворився борг в розмірі 642382грн. та просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 642382грн. суми основного боргу з оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачем послуг за Договором, а також 89777,08грн. пені за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р., 20450,51грн. 3% річних за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р. та 82594,17грн. інфляційних втрат за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р. за порушення Відповідачем порядку оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачам послуг за Договором.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ч.1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення; загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них; умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ч.1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічне правове положення закріплено в ч.1 ст.307 ГК України.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.3 ст.909 ЦК України).

Приписами ч.4 ст.909 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Приписами ч.1 ст.306 ГК України встановлено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень (ч.2 ст.306 ГК України).

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.306 ГК України вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі. Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень.

Згідно ч.5 ст.306 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Статтею ст.914 ЦК України передбачено, що у довгостроковому договорі перевезення вантажу встановлюються обсяг, строки та інші умови надання транспортних засобів і передання вантажу для перевезення, порядок розрахунків, а також інші умови перевезення.

Відповідно до статті 316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу.

Нормою ст.1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» зокрема визначено, що транспортно-експедиторська діяльність це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування;

експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування;

клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору;

перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Приписами ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» встановлено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторони договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для юридичних осіб - нерезидентів України: найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для фізичних осіб - громадян України: прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для фізичних осіб - іноземців, осіб без громадянства: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу місця проживання за межами України; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов`язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.929 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу; договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням; договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо); положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником.

Згідно ст.930 ЦК України договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі; клієнт повинен видати експедиторові довіреність, якщо вона є необхідною для виконання його обов`язків.

Приписами ст.931 ЦК України встановлено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Відповідно до ч.1 ст.932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

З врахуванням наведених Учасниками справи доводів та поданих доказів суд дійшов висновків про матеріалами справи підтверджується факт надання Позивачем Відповідачу послуг за Договором, неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати наданих Позивачем послуг.

При цьому, суд критично оцінює викладені Відповідачем у поясненні від 12.1.02021р. вх. №23874/21 доводи щодо порядку зарахування заборгованості згідно Угоди від 22.06.2021р. та того, що внаслідок такого зарахування визначена в п.4 Угоди сума основного боргу в розмірі 642382грн. стосується предмету позову лише в частині суми 257600грн. з огляду на те, що Сторонами у Договорі не передбачено порядку зарахування здійснених Відповідачем часткових оплат наданих Позивачем послуг, а відтак, такі оплати слід зараховувати в порядку, визначеному приписами ст.534 ЦК України.

Більш того, як вбачається із долученої Позивачем до заяви від 22.06.2021р. вх. №2640/21 Угоди, Сторонами (у п.1 Угоди) визнається факт існування заборгованості Відповідача перед Позивачем за Договором в розмірі 1345182грн., а внаслідок проведеного зарахування зустрічних однорідних вимог (п.4 Угоди) сума заборгованості Відповідача перед Позивачем за Договором становить 642382грн.

Доказів розірвання чи визнання недійною Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 22.06.2021р. б/н станом на час вирішення спору по суті Учасниками справи суду не заявлено та не подано ,в матеріалах справи такі докази відсутні.

З врахуванням наведеного, в тому числі підтвердження належними засобами доказування обставини надання Позивачем Відповідачу послуг за Договором на суму 957800грн., відсутності погодження Сторонами у Договорі порядку погашення заборгованості з оплати таких послуг, встановлення в Угоді розміру заборгованості Відповідача перед Позивачем з оплати наданих послуг за Договором в розмірі 642382грн., беручи до уваги подані Сторонами докази та наведені доводи суд вважає доведеною обставину існування заборгованості Відповідача з оплати наданих Позивачем за Договором послуг на суму 642382грн. Відтак, права Позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені.

При цьому, суд не бере до уваги наведеного Позивачем у Поясненні від 11.10.2021р. б/н (вх. №23685/21 від 11.10.2021р.) розрахунку суми пені, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві б/д б/н наводить розрахунок пені за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р. та зазначає, що пеня, 3% річних та інфляційні втрати за період до 20.12.2020р. не заявляє для зручності розрахунку.

Окрім того, як вбачається із поданої Позивачем 22.06.2021р. за вх. №2640/21 Заяви від 22.06.2021р. б/н про зменшення розміру позовних вимог, Позивач внаслідок перерахунку заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 89777,08грн. пені за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р., 20450,51грн. 3% річних за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р. та 82594,17грн. інфляційних втрат за період з 20.12.2020р. по 22.06.2021р.

Суд також враховує надані представником Позивача пояснення щодо того, що з врахуванням укладення між Сторонами 22.06.2021р. Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог Позивач здійснював нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат по 21.06.2021р. включно, тобто, запис в розрахунку періоду нарахування по 22.06.2021р. слід розуміти по 21.06.2021р. включно, без врахування 22.06.2021р.

При цьому, суд зазначає, що Позивачем у встановленому чинним процесуальним Законом порядку не подано до суду заяви про зміну підстав чи предмета позову щодо збільшення періоду нарахування заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 89777,08грн. пені за період з 20.12.2020р. по 21.06.2021р. суд зазначає.

Відповідно до п.4.2. Договору розрахунки, що виконуються за перевезення вантажів, проводяться безпосередньо шляхом банківського переказу з рахунку Замовника на рахунок . Виконавця Грошовою одиницею, яку використовують сторони при встановленні розміру ставки і розрахунках, є національна валюта України - гривня. За прострочення платежів Виконавець має право стягнути із Замовника пеню у розмірі 0,1 відсотка від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно положень ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання господарською організацією (ч.6, 7 ст. 231 Господарського кодексу України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст. 551 ЦК України).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлені ч.3 ст.549 ЦК України, ч.6 ст.231 ГК України, ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч.6 ст.232 ГК України.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перевіривши правильність розрахунку пені за заявлений Позивачем період з врахуванням встановлених судом обставин суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано періодів існування боргу (з врахуванням вищенаведених висновків суду щодо дат виникнення боргу), його розміру, передбаченого приписами ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» максимального розміру пені, а також передбаченого ч.6 ст.232 ГК України строку нарахування штрафних санкцій. Таким чином сума пені за порушення порядку і строку оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачем послуг за Договором за вказаний Позивачем період становить 38987,16грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 89777,08грн. пені за порушення строку оплати наданих за Договором послуг є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 38987,16грн. пені. В решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

При цьому суд зазначає, що перевірка підставності та правомірності розрахунку та стягнення пені проводилась судом в межах заявленого Позивачем до стягнення періоду з 20.12.2020р. по 21.06.2021р.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 20450,51грн. 3% річних за період з 20.12.2020р. по 21.06.2021р. та 82594,17грн. інфляційних втрат за період з 20.12.2020р. по 21.06.2021р. суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідно до п.7.2.4. Договору в редакції Додаткової угоди від 22.04.2019р. №1 до Договору в разі прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договорам Покупець замість трьох процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, зобов`язується сплатити Постачальнику сорок вісім процентів річних від простроченої суми за весь час її прострочення. У періоди, в яких подвійна облікова ставка Національного банку України буде перевищувати сорок вісім процентів річних, Покупець зобов`язується сплатити Постачальнику проценти за ставкою (в розмірі), що дорівнює подвійній обліковій ставці Національного банку України, що діяла в такий період. У будь-якому випадку розмір процентів, що сплачуються Покупцем Постачальнику, не може бути менший за сорок вісім процентів річних від простроченої суми за весь час її прострочення Проценти на суму простроченої попередньої оплаті, авансового платежу, якщо товар не був отриманий Покупцем, не нараховуються.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

Перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявлений Позивачем період з врахуванням встановлених судом обставин, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано періодів існування боргу (з врахуванням вищенаведених висновків суду щодо дат виникнення боргу) та його розміру. Таким чином сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача трьох відсотків річних за порушення порядку і строку оплати наданих Позивачем та прийнятих відповідачем послуг за Договором за заявлений Позивачем період становить 360,65грн., інфляційних втрат 1173,23грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 20450,51грн. трьох відсотків річних та 82594,17грн. інфляційних втрат за період з 20.12.2020р. по 21.06.2021р. є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення 14482,44грн. 3% річних та 60869,35грн. інфляційних втрат. В решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Перевірка розміру заявлених до стягнення з Відповідача на користь Позивача сум пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснювалась судом за допомогою програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2021».

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт укладення між Сторонами Договору, порушення Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань щодо оплати наданих послуг у встановленому Договором порядку та строки, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо такої неоплати, перевіривши розрахунок суми позовних вимог, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 642382грн. суми основного боргу є підставними та мотивованими, підлягають до задоволення повністю, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 89777,08грн. пені, 20450,51грн. 3% річних та 82594,17грн. інфляційних втрат за період з 20.12.2020р. по 21.06.2021р. є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 38987,16грн. пені, 14482,44грн. 3% річних та 60869,35грн. інфляційних втрат. В решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року для працездатних осіб в розмірі 2270 гривень.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 16784грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору та 20000грн.судових витрат на оплату послу професійної правничої допомоги.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 23.04.2021р. №654 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 16784грн. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №4 до позовної заяви.

При цьому, суд зазначає, що при поданні позовної заяви до господарського суду ціна позову становила 1118898,07грн., а відтак, сума належного до сплати за подання такої позовної заяви судового збору складала 16783,47грн.

Відтак, Позивачем здійснено переплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 0,53грн.

Окрім того, внаслідок прийняття судом заяви Позивача від 22.06.2021р. вх. №2640/21 про зменшення розміру позовних вимог ціна позову станом на час вирішення спору по суті становить 835203,76грн., а відтак, сума належного до сплати за подання такої позовної заяви до господарського суду складає 12528,06грн.

Згідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або в ухвалі про закриття провадження у справі, або в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що Позивач наділений правом на повернення з Державного бюджету України 4255,94грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 23.04.2021р. №654 судового збору (0,53грн. у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом та 4255,41грн. (16783,47-12528,06) у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог).

Шнир Ярослав Богданович є адвокатом та представником Позивача, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Ордеру від 18.05.2021р. серія ВС №1071713.

Згідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, що на підтвердження факту понесення судових витрат та їх розміру суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Також судом враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 (текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/85211544), відповідно до якої, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В судовому засіданні 04.11.2021р. представником Позивача зроблено усну заяву про подання доказів в обґрунтування розміру понесених Позивачем судових витрат у справі протягом пяти днів після ухвалення рішення суду в порядку ч.8 ст.129 ГПК України.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1-3 ст.221 ГПК України у випадку, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог; у випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат. (ч.1, п.5 ч.6 ст.238 ГПК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами п.3 ч.4 ст.129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також неподання Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України доказів іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 16784грн., недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, висновків суду щодо розміру позовних вимог, які підлягають до задоволення суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 12528,06грн. слід розподілити між Сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 11350,82. судового збору, в решті судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1177,24грн. покласти на Позивача.

Також суд дійшов висновків про наявність правових підстав до призначення судового засідання для вирішення питання про розподіл понесених Позивачем судових витрат у справі на 11:30год. 18.11.2021р. та встановлення Позивачу п`ятиденного строку з моменту ухвалення рішення на подання суду та іншим Учасникам справи доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат.

При цьому, з врахуванням доводів мотивувальної частини рішення щодо розміру заявлених позовних вимог, суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору судом встановлено, що Позивач наділений правом на повернення з Державного бюджету України 4255,94грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 23.04.2021р. №654 судового збору (0,53грн. у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом та 4255,41грн. (16783,47-12528,06) у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог).

З підстав відсутності клопотання Позивача про повернення 4255,94грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 23.04.2021р. №654 судового збору (0,53грн. у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом та 4255,41грн. у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог) суд зазначає про відсутність правових підстав для такого повернення. Проте, вказане не позбавляє Позивача права на звернення до суду із відповідним клопотанням в майбутньому.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 123, 126, 129, 165, 205, 216, 221, 222, 231, 235, 236, 238, 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, ст.173, 174, 179, 193, 216, 218, 306, 307, 315, 316 Господарського кодексу України, ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 547, 549, 551, 610-612, 625-627, 629, 632, 901, 903, 908, 909, 916, 929, 932 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Корпорації «Енергоресурс-Інвест» (79035, Львівська область, м.Львів, вул.Зелена, буд.131; ідентифікаційний код: 30336890) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Галімпекс-Транс» (79017, Львівська область, м.Львів, вул.Зелена, буд.86/1; ідентифікаційний код: 39960461) 642382грн. суми основного боргу, 38987,16грн. пені, 14482,44грн. 3% річних, 60869,35грн. інфляційних втрат та 11350,82грн. судового збору.

3. В решті в позові відмовити.

4. Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл понесених Позивачем судових витрат у справі на 18.11.2021р. о 11:30год.

Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Львівської області за адресою: м.Львів, вул.Личаківська, 128. Інформація про номер зали судового засідання буде розміщена на дошці оголошень суду.

5. Встановити Товариству з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс п`ятиденний строк з моменту ухвалення рішення на подання суду та іншим Учасникам справи доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат.

6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

7. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

8. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 15.11.2021р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.