РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.11.2021Справа № 910/7278/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/7278/21

За позовом Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Свято-Варваринська»

про стягнення 6421,27 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі-відповідач) про стягнення 6421,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем були відправлені вагони з вантажем за залізничними накладними, доданими до матеріалів справи, втім під час слідування вагонів була виявлена нестача вантажу, про що складено комерційні акти. Відтак, оскільки саме залізниця не забезпечила збереження вантажу під час його перевезення, позивач просить стягнути з відповідача вартість втраченого вантажу в сумі 6421,27 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 відкрито провадження у справі №910/7278/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Свято-Варваринська».

23.06.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та наголошує на недоведеності розміру вартості втраченого вантажу, оскільки в порушення приписів статті 115 Статуту залізниць України не надано від вантажовідправника за залізничними накладними належних документів.

05.07.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зауважує на безпідставності тверджень відповідача щодо відсутності саме від вантажовідправника таких документів, оскільки вантажовідправником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Свято-Варваринська», який у спірних правовідносинах виконував роль експедитора, у зв`язку з чим зазначений у залізничних накладних як вантажовідправник, тоді як сам товар придбався позивачем у Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» Металургійний завод», який і надав докази вартості втраченого вантажу.

Відповідач своїм правом на подання заперечення, як то передбачено приписами статті 167 Господарського процесуального кодексу України не скористався.

09.09.2021 на підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду міста Києва №05-23/1632/21 справу №910/7278/21 передано на повторний автоматизований розподіл справ у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 .

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи №910/7278/21, справу передано на розгляд судді Васильченко Т.В., що відображено у протоколі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 справу №910/7278/21 прийнято до провадження судді Васильченко Т.В. та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін зі стадії відкриття провадження у справі.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення до нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Свято-Варваринська» (вантажовідправник) здійснило відправку концентрату вугілля кам`яного для коксування у вологому стані на адресу Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» (вантажоодержувач) залізничним транспортом на станцію призначення Авдіївка Донецької залізниці, що підтверджується залізничними накладними №51715357 від 15.11.2020, №51697746 від 14.11.2020 та №51748192 від 17.11.2020.

На станції Авдіївка Донецької залізниці були проведені комісійні зважування, за результатами яких виявлено нестачу вантажу, а саме у вагоні №56585052 за залізничною накладною №51715357, у вагоні №56459167 за залізничною накладною №51697746 та у вагоні №63524672 за залізничною накладною №51748192.

Так, 17.11.2020 на станції Авдіївка Донецької залізниці був складений комерційний акт №482803/143, який свідчить про нестачу вантажу у вагоні №56585052, в кількості 1700 кг.

В комерційному акті №482803/143 зазначено, що на підставі акта загальної форми №1058 від 17.11.2020 станції Авдіївка було проведено зважування вантажу на справних 100-тонних електронних вагах вантажоодержувача №0380 (заводський номер №950300157/07260 R-07-08), приписаних до станції Авдіївка Донецької залізниці і повірених 27.10.2020. Згідно документу значиться вага: нетто 69500 кг, тара 24400 кг. При зважуванні виявилося: брутто 92200 кг, тара 24400 кг, нетто 67800 кг, що менше ваги зазначеної в накладній на 1700 кг. Вантаж прибув в справному вагоні, люки щільно закриті, течі вантажу немає. Поверхня вантажу на рівні бортів рівномірна, маркована поперечними смугами. Над 7 люком виїмка 1,5м*1м*1м, маркування порушене. Зважування вантажу проводили: ДС Балачіов Б.Ю., агент комерційний Плуталова О.Є, прийомоздавальник ПрАТ «АКХЗ» Кузьміна А.І., слідчий Дорош. При повторному зважуванні в присутності вищевказаних осіб недостача вантажу підтвердилася. Завідувача вантажним двором немає по штату.

17.11.2020 на станції Авдіївка Донецької залізниці був складений комерційний акт №482803/144, який свідчить про нестачу вантажу у вагоні №56459167, в кількості 2500 кг.

В комерційному акті №482803/144 зазначено, що на підставі акта загальної форми №65777 від 17.11.2020 станції Покровськ було проведено зважування вантажу на справних 100-тонних електронних вагах вантажоодержувача №0380 (заводський номер №950300157/07260 R-07-08), приписаних до станції Авдіївка Донецької залізниці і повірених 27.10.2020. Згідно документу значиться вага: нетто 69000 кг, тара 21100 кг. При зважуванні виявилося: брутто 87600 кг, тара 21100 кг, нетто 66500 кг, що менше ваги зазначеної в накладної на 2500 кг. Вантаж прибув в справному вагоні, люки щільно закриті, течі вантажу немає. Поверхня вантажу вище бортів 10см, укатана, засніжена, маркована катком-ущільнювачем та повздовжними смугами. Над 4-7 люками ліворуч є виїмка 600см*80-130см*30см. Зважування вантажу проводили: ДС Балачіов Б.Ю., агент комерційний Плуталова О.Є., прийомоздавальник ПрАТ «АКХЗ» Кузьміна А.І., слідчий Дорош. При повторному зважуванні в присутності вищевказаних осіб недостача вантажу підтвердилася. Завідувача вантажним двором немає по штату.

19.11.2020 на станції Авдіївка Донецької залізниці був складений комерційний акт №482803/145, який свідчить про нестачу вантажу у вагоні №63524672, в кількості 1500 кг.

В комерційному акті №482803/145 зазначено, що на підставі акта загальної форми №1066 від 18.11.2020 станції Авдіївка було проведено зважування вантажу на справних 100-тонних електронних вагах вантажоодержувача №0380 (заводський номер №950300157/07260 R-07-08), приписаних до станції Авдіївка Донецької залізниці і повірених 27.10.2020. Згідно документу значиться вага: нетто 69800 кг, тара 23300 кг. При зважуванні виявилося: брутто 91600 кг, тара 23300 кг, нетто 68300 кг, що менше ваги зазначеної в накладної на 1500 кг. Вантаж прибув в справному вагоні, люки щільно закриті, течі вантажу немає. Поверхня вантажу на рівні бортів рівномірна, маркована повздовжними бороздами. Над 1-2 люками є виїмка 2,0м*1,0м*0,5м, маркування порушене. Зважування вантажу проводили: ДС Балачіов Б.Ю., агент комерційний Плуталова О.Є., прийомоздавальник ПрАТ «АКХЗ» Кузьміна А.І., слідчий. При повторному зважуванні в присутності вищевказаних осіб недостача вантажу підтвердилася. Завідувача вантажним двором немає по штату.

Відтак, у зв`язку з незбереженням прийнятого до перевезення вантажу залізницею позивач просить стягнути з відповідача збитки, які були завдані йому у зв`язку із незбереженням вантажу при перевезенні в загальній сумі 6421,27 грн. При цьому, позивач зазначає, що вартість 1 тонни вантажу відповідно до розрахунку позивача, здійснено на підставі рахунків продавця - Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - Металургійний завод», а саме: у вагоні №56585052 за рахунком №51342 від 15.11.2020 вартість вантажу складає 4186,81 грн за тону (з ПДВ), у вагоні №56459167 за рахунком №51191 від 14.11.2020 вартість вантажу складає 4186,81 грн за тону (з ПДВ) та у вагоні №63524672 за рахунком №51644 від 17.11.2020 вартість вантажу складає 4174,30 грн за тону (з ПДВ).

Недостача вантажу, з урахуванням природних втрат, у вагоні №56585052 становить: 69500 кг *2% (природна втрата) = 1390,00 кг; 1700 кг (вага втраченого вантажу) - 1390 кг (природна втрата) = 310 кг (0,31т); 0,31т * 4186,81 грн = 1297,91 грн.

Недостача вантажу, з урахуванням природних втрат, у вагоні №56459167 становить: 69000 кг *2% (природна втрата) = 1380,00 кг; 2500 кг (вага втраченого вантажу) - 1380 кг (природна втрата) = 1120 кг (1,12т); 1,12 * 4186,81 грн = 4689,23 грн.

Недостача вантажу, з урахуванням природних втрат, у вагоні №63524672 становить: 69800 кг *2% (природна втрата) = 1396,00 кг; 1500 кг (вага втраченого вантажу) - 1396 кг (природна втрата) = 104 кг (0,104т); 0,104 * 4174,30 грн = 434,13 грн.

Отже, загальний розмір недостачі становить - 6421,27 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За змістом ст.920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з частиною 2 статті 924 Цивільного кодексу України та статті 314 Господарського кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

За приписами частини 5 статті 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення (ч. 2 ст. 308 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з правилами іншому підприємству (ч. 1 п. 110 Статуту залізниць України).

Згідно з частиною 1, 2 пункту 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Як вбачається з матеріалів справи, на станції Авдіївка Донецької залізниці, залізницею було проведено комісійну перевірку маси вантажу у вагонах №56585052, №63524672 та №56459167, під час яких виявлено, що маса вантажу у вказаних вагонах не відповідає фактичній масі вказаній у накладних, про що перевізником складено відповідні комерційні акти. Отже залізниця не виконала взятих на себе обов`язків щодо збереження вантажу під час перевезення, який був прийнятий нею до перевезення без будь-яких зауважень.

Частиною 1 ст.623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин (ч. 2 ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт» та п. 113 Статуту).

Частиною 3 статті 314 Господарського кодексу України передбачено, що за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, у разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (п. 114 Статуту залізниць України).

Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, розмір шкоди, завданої внаслідок втрати вантажу, складається з вартості вантажу, який оплачений позивачем, але фактично ним не отриманий.

Абзацом 1 пунктом 115 Статуту залізниць України встановлено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

При цьому, ч. 2 ст.623 ЦК України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Позивач здійснив розрахунок розміру збитків на підставі рахунків №51342 від 15.11.2020, №51191 від 14.11.2020 та №51644 від 17.11.2020, які були виставлені одержувачу вантажу за договором поставки №18/146 від 27.07.2018 на вугільну продукцію, тобто з дотриманням вимог абз.1 п. 115 Статуту залізниць України.

Згідно вказаних рахунків постачальника, у вагоні №56585052 та №56459167 вартість 1 тони вантажу складає 4186,81 грн, а у вагоні №63524672 - 4174,30 грн.

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, а саме виписки по рахунку позивача від 29.09.2020 відкритому в Акціонерному товаристві «Пумб», 29.09.2020 позивачем здійснено передплату за вищевказаним договором у розмірі 76999998,82 грн на поставку вугільної продукції, тобто виставлені рахунки постачальником є оплаченими позивачем в повному обсязі.

Отже, враховуючи факт оплати Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» вартості вантажу, згідно рахунків №51342 від 15.11.2020, №51191 від 14.11.2020 та №51644 від 17.11.2020, суд дійшов висновку про оплату позивачем вантажу згідно залізничних накладних №51715357, №51697746 та №51748192 в повному обсязі, згідно укладеного договору поставки №18/146 від 27.07.2018 на поставку вугільної продукції, про що подано належні та допустимі докази.

При цьому, судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно з п. «г» ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.

Пунктом 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000 визначено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2% маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0-6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже; 1,5% маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 1% маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`ясні всякі; 0,5% маси всіх інших вантажів.

Як вбачається з залізничних накладних та підтверджено під час комерційного переважування вантаж (концентрат вугілля кам`яного для коксування) було відвантажено у вологому стані, а відтак враховуючи вимоги п.27 Правил видачі вантажів, норма природної втрати вантажу зданого до перевезення має складати 2% від маси вантажу, а тому позивачем вірно здійснено обрахунок втрати вантажу з норми природної втрати для такого типу вантажу.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем належними та допустимими доказами доведено факт втрати вантажу позивача (залізничні накладні, комерційні акти) та дійсну вартість вантажу (договір поставки, специфікація на товар, рахунки-фактури постачальника, акти приймання-передачі товару).

В той час як залізниця, всупереч викладеним вище нормам процесуального законодавства, враховуючи обставини, які встановлені самим відповідачем у комерційних актах, не спростувала подані позивачем докази на підтвердження завдання збитків у зв`язку з частковою втратою вантажу, що сталася з вини перевізника.

Отже, залізниця повинна відшкодувати збитки, завдані незбереженням вантажу під час його перевезення.

В той же час, суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо неналежності наданих позивачем доказів вартості втраченого вантажу з підстав того, що відправником спірного вантажу (концентрат вугілля кам`яного для коксування у вологому стані) є Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Свято-Варваринська» і саме ним повинні бути надані докази вартості вантажу, оскільки в спірних правовідносинах вказане товариство фактично виконувало функції оператора з логістики та надавало послуги з перевантаження товару із одного виду транспорту у інший -залізничний, у зв`язку з чим виступило відправником вантажу в залізничних накладних №№51715357, 51697746, 51748192. Відтак, враховуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Свято-Варваринська» не є продавцем відповідної вугільної продукції за вказаними залізничними накладними, у нього відповідно відсутні належні докази вартості вантажу, продавцем якого виступало Приватне акціонерне товариство «Донецьксталь» Металургійний завод».

На переконання суду, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт втрати вантажу (залізничні накладні та комерційні акти) та вартість вантажу (виставлені рахунки постачальника продукції, акти приймання-передачі та виписка по рахунку позивача щодо оплати вугільної продукції).

За таких обставин, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини втрати частини вантажу та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту наявності в діях перевізника вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми збитків, які виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні, підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 2724,00 грн.

Згідно з частин 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копії додаткової угоди №11/10/9 від 10.03.2021 (далі - додаткова угода) до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №320/18Ю від 19.03.2018, укладений між Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» (далі - клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» (далі - адвокатське об`єднання), акту виконання робіт (надання послуг) №145 від 08.04.2021 на суму 2724,00 грн, рахунку на оплату №145 від 08.04.2021, акту №11/10/9 від 10.03.2021 приймання -передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №320/18Ю від 19.03.2018, довіреності №11/20/03 від 01.01.2021 на ім`я довірителя - адвоката Бичкова О.Є., а також свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2493 від 20.03.2007.

У пункті 1 додаткової угоди вказано, що вона визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокатського об`єднання на надання юридичних послуг (правової допомоги) у спорі за позовом №11/10/9 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» суму нестачі вугільної продукції у розмірі 6421,27 грн, адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у суді будь-якої ланки на території України, в тому числі у Верховному Суді.

Приписами пунктів 6.1 та 6.2 додаткової угоди визначено, що правова допомога вважається наданою після підписання акту надання послуг (акту приймання-передачі наданих послуг), який підписується сторонами та скріплюється печатками. Адвокатське об`єднання надає клієнту акт надання послуг (акт приймання-передачі наданих послуг), в якому зазначається зміст наданої правової допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов договору, додаткові витрати, які були понесені адвокатським об`єднанням понад узгоджену суду гонорару (якщо такі мали місце).

За актом №11/10/9 від 10.03.2021 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №320/18Ю від 19.03.2018, адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв юридичні послуги (правову допомогу) відповідно до додаткової угоди №11/10/9 від 10.03.2021 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №320/18Ю від 19.03.2018 та згідно з розрахунком розміру винагороди за надання правової допомоги. Вартість послуг адвокатського об`єднання за цим актом приймання-передачі послуг становить 2724,00 грн. Підписанням цього акту сторони підтвердили факт надання послуг відповідно до положень договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №320/18Ю від 19.03.2018.

З попереднього розрахунку судових витрат вбачається, що адвокатом надані юридичні послуги вартістю 2724,00 грн, а саме: консультація клієнта з вивченням документів, узгодження правової позиції вартістю 681,00 грн (2 год.) та підготовка, складення та подання позовної заяви вартістю 2043,00 грн (6 год).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вище наведеній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», рішення у справі «Баришевський проти України», рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України», рішення у справі «Двойних проти України», рішення у справі «Меріт проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності, з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів та доказової бази за позовом, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу за позовом не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необхідність покладення на відповідача понесених витрат позивача на правову допомогу у загальному розмірі 1500,00 грн, що є пропорційним предмету спору.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 6421,27 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» (86065, Донецька обл., м. Авдіївка, проїзд Індустріальний, буд. 1; ідентифікаційний код 00191075) вартість втраченого вантажу у розмірі 6421 (шість тисяч чотириста двадцять одна) грн 27 коп., судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.11.2021.

Суддя Т.В. Васильченко