ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2021 р. Справа№ 904/5617/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Ходаківської І.П.

секретар судового засідання: Салій І.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 08.112021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Міністерства економіки України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 08.02.2021 (повний текст складено - 01.03.2021)

у справі №904/5617/18 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом Дніпровської міської ради

до 1) Міністерства економіки України;

2) Акціонерного товариства "Дніпровський

електровозобудівний завод"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_1 ;

2) ОСОБА_2 ;

3) ОСОБА_3 ;

4) ОСОБА_4 ;

5) ОСОБА_5 ;

6) ОСОБА_6 ;

7) ОСОБА_7 ;

8) ОСОБА_8 ;

9) ОСОБА_9 ;

10) ОСОБА_10

про передачу гуртожитку до комунальної власності

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року Дніпровська міська рада (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (надалі - відповідач-1) та Державного підприємства Дніпровський електровозобудівний завод" (надалі - відповідач-2) про передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Позовні вимоги з посиланням на приписи норм Житлового кодексу УРСР, Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" обґрунтовано тим, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 має бути переданий до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Триваюча бездіяльність та зволікання відповідачів стали підставою для звернення Дніпровською міською радою до суду для спонукання виконання вимог названого Закону.

Господарським судом Дніпропетровської області вирішено передати справу №904/5617/18 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду міста Києва, про що ухвалено відповідне судове рішення від 17.12.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №904/5617/18 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження.

При розгляді даної справи місцевим господарським судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, мешканців гуртожитку - ОСОБА_1 (третя особа-1), ОСОБА_2 (третя особа-2), ОСОБА_3 (третя особа-3), ОСОБА_4 (третя особа-4), ОСОБА_5 (третя особа-5), ОСОБА_6 (третя особа-6), ОСОБА_7 (третя особа-7), ОСОБА_8 (третя особа-8), ОСОБА_9 (третя особа-9), ОСОБА_10 (третя особа-10).

Відповідач-1 проти позову заперечував з тих підстав, що на звернення позивача про передачу гуртожитку у комунальну власність ним надавалась відповідь щодо необхідності уточнення позивачем певної інформації та документації по гуртожитку.

З наданих третіми особами письмових пояснень вбачається, що вони, як мешканці гуртожитку не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. При цьому, на правових підставах вселені у гуртожиток та фактично проживають там протягом тривалого часу, що дає їм право на житло шляхом приватизації жилих приміщень у цьому гуртожитку. Треті особи підтримали позицію позивача та просили суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №904/5617/18 позов задоволено повністю.

Вирішено передати гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Присуджено до стягнення з відповідачів-1, -2 на користь позивача по 881, 00 грн судового збору.

Суд першої інстанції дійшов такого висновку, оскільки встановив, що Дніпровська міська рада зверталась до Кабінету міністрів України, відповідача-1 та відповідача-2 щодо можливості передачі до комунальної власності гуртожитку по АДРЕСА_1, який обліковується на балансі відповідача-2, враховуючи наявність рішення міської ради від 06.11.2002 №36/4 яким надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра житлового фонду гуртожитків.

У відповідь на лист від 20.09.2019 № 1/21-292 Дніпровської міської ради Мінекономіки повідомило позивача та відповідача-2, що з метою забезпечення належного опрацювання порушеного питання необхідно надати завірені належним чином копії документів щодо об`єкта передачі гуртожитку по АДРЕСА_1 (інвентарна картка, технічна документація, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, тощо). Втім, у розпорядженні Дніпровської міської ради відсутні правовстановлюючі документи та технічна документація стосовно гуртожитку по АДРЕСА_1, оскільки зазначений об`єкт не перебуває у комунальній власності територіальної громади.

Законодавчо визначений обов`язок передати гуртожиток по АДРЕСА_1 до комунальної власності (до відання місцевих рад) уперше виник з 30.06.1986, і у наступному з 01.01.2009, але імперативні норми Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" відповідачами не виконуються до теперішнього часу.

З урахуванням наданої місцевою радою згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Дніпро гуртожитків та зокрема, звернення до відповідача-1 щодо вирішення даного питання, відповідачі у праві володіння та розпорядження яких знаходиться гуртожиток, маючи необхідну документацію та інформацію щодо майна (гуртожитку), в порушення вимог законодавства не вчиняють необхідних дій для вирішення питання щодо передачі відповідного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради. Відповідна бездіяльність порушує права третіх осіб, які є мешканцями вказаного гуртожитку та не можуть скористатися своїм правом на приватизацію кімнат гуртожитку.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 (Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №904/5617/18 скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Здійснити розподіл судових витрат та проводити розгляд справи у судовому засіданні за участі представника скаржника.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване рішення ухвалено із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано вимоги статей 4, 41 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", статті 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а саме в частині надання Дніпровською міською радою згоди на передачу гуртожитку по АДРЕСА_1 до комунальної власності.

Так, відповідно до пункту 1 рішення Дніпровської міської ради від 06.11.2002 №36/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста» міська рада вирішила надати згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлового фонду житлових будинків, вбудованих та прибудованих до них споруд і будівель нежитлових приміщень, гуртожитків, зовнішніх інженерних мереж електро-, газо-, водо-, теплопостачання, каналізації, котелень та трансформаторних підстанцій, що відповідають вимогам міських житлово-комунальних підприємств, на баланс яких передається зазначене майно. Пунктом 2 рішення від 06.11.2002 №36/4 визначено, що прийняття об`єктів (п.1 цього рішення) здійснювати за окремим рішенням виконкому міської ради. Підпунктом 3.1 пункту 3 рішення від 06.11.2002 № 36/4 затверджено рішення виконкому міської ради, згідно з якими був прийнятий житловий фонд у комунальну власність територіальної громади міста (додаток 1 до рішення від 06.11.2002 № 36/4). У вказаному додатку 1 до рішення від 06.11.2002 № 36/4 відсутнє рішення виконкому міської ради щодо прийняття гуртожитку по АДРЕСА_1 до комунальної власності. При цьому рішенням Дніпровської міської ради від 02.09.2020 № 62/60 «Про внесення змін до рішення міської ради від 06.11.2002 № 36/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста» внесені зміни до рішення від 06.11.2002 №36/4 шляхом доповнення пп. 1.1 - 1.3 у новій редакції. Однак, пункт 2 рішення від 06.11.2002 №36/4, яким встановлено прийняття об`єктів за окремими рішеннями виконкому міської ради залишився незмінним.

Скаржник звертає увагу суду на правову позицію, що наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2020 у справі №904/10435/17 за позовом Дніпровської міської ради до АТ "Дніпроважмаш" про зобов`язання вчинити певні дії, а саме: «як встановлено судом апеляційної інстанції, будь-які дії позивачем не вживались, відповідне рішення Дніпровською міською радою не приймалося». «Зважаючи на те, що Дніпровською міською радою, як позивачем у справі, не було дотримано встановлений законом порядок передачі гуртожитків (зокрема, щодо прийняття рішення про включення гуртожитку до відповідних програм, тощо), колегія суддів погоджується з висновками апеляційного господарського суду щодо недоведеності позивачем наявності порушеного права виходячи з предмету та підстав позову, а також обставин справи встановлених судами».«Таким чином, з урахуванням предмету та підстав позову, обставин справи встановлених судами, на підставі належних та допустимих доказів, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням недоведеності порушеного права позивача з боку відповідача, апеляційний господарський суд дійшов до правомірного висновку про відмову у позові з мотивів зазначених у цій постанові». Скаржник наголошує, що на його адресу не надходило рішення Дніпровської міської ради щодо прийняття до комунальної власності гуртожитку по вул. АДРЕСА_1.

Посилання суду першої інстанції на Закон України «Про загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки» та Концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2010-2014 роки, що схвалена розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.01.2010 №83, є необгрунтованим, оскільки вказана програма вичерпала свою дію 31.12.2015. Скаржник зазначає, що у згаданому законі визначено, що пооб`єктний перелік гуртожитків державної форми власності, які підлягають передачі у власність територіальних громад, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах житлової політики та житлово-комунального господарства, щороку під час розподілу коштів між регіонами в межах бюджетних призначень на відповідний рік.

Відповідач-1 також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази відмови останнього здійснити передачу гуртожитку до комунальної власності позивачу. Відтак, у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Майданевича А.Г.

Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №904/5617/18 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання до суду апеляційної інстанції доказів направлення копії апеляційної скарги з доданими до неї документами третім особам.

19.04.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої останнім долучено докази направлення копії апеляційної скарги з доданими до неї документами третім особам.

Водночас, у поданій скаржником заяві про усунення недоліків апеляційної скарги викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №904/5617/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №904/5617/18 за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021, розгляд апеляційної скарги призначено на 22.06.2021.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також встановлено сторонам строк для подання пояснень або заперечень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, у своєму відзиві позивач зазначає про те, що Дніпропетровською міською радою прийнято рішення від 06.11.2002 №36/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста». Першим пунктом зазначеного рішення надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста житлового фонду, зокрема і гуртожитків. Рішенням Дніпровської міської ради від 02.09.2020 №62/60 «Про внесення змін до рішення міської ради від 06.11.2002 №36/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста» внесено зміни та доповнено пунктами 1.1-1.3. Зазначені зміни стосуються безпосередньо врегулювання питань передачі у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитків на безкомпенсаційній основі.

Виконавчий орган - виконавчий комітет Дніпровської міської ради може приймати рішення щодо реалізації та надання доручень щодо дій з безпосереднього прийняття у комунальну власність об`єктів, а не висловлювати згоду на таке прийняття. Зазначене узгоджується зі змістом додатку 1 до рішення міської ради від 06.11.2002 №36/4, яким затверджені відповідні рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, які врегульовують конкретні дії виконавчих органів та балансоутримувачів щодо певних об`єктів вже переданих у комунальну власність територіальної громади міста.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду у постанові від 24.02.2020 у справі №904/10435/17 є безпідставним, оскільки саме за результатами розгляду справи №904/10435/17 було внесено зміни до рішення міської ради від 06.11.2002 №36/4. Разом з цим, необхідно звернути увагу, що правовідносини та обставини справи №904/10435/17 не є подібними зі справою №904/5617/18, оскільки зміна обставин відбулася з прийняттям рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 №62/60;

Суд першої інстанції не застосовував до правовідносин у справі №904/5617/18 норми Закону України «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки», а тому твердження скаржника стосовно застосування судом вказаного закону безпідставні.

Саме триваюча бездіяльність та зволікання відповідачів у даній справі стали підставою для звернення Дніпровською міською радою до суду для спонукання виконання вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Водночас третя особа-1 скориставшись своїм правом, надала пояснення щодо апеляційної скарги, відповідно до яких звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що саме небажання відповідачів надати згоду на передачу гуртожитку до комунальної власності міста Дніпро стало підставою для колективного звернення мешканців згаданого гуртожитку до міського голови міста Дніпро з проханням допомогти відновити конституційне право на житло.

19.05.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про залучення правонаступника, у якій останній просить замінити відповідача-2 (Державне підприємство "Дніпровський електровозобудівний завод") у даній справі на його правонаступника - Акціонерне товариство "Дніпровський електровозобудівний завод".

24.05.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Центрального апеляційного господарського суду.

26.05.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшла відповідь на відзив позивача, в якій зазначено наступне:

- на адресу Мінекономіки не надходило рішення Дніпровської міської ради щодо прийняття до комунальної власності гуртожитку по АДРЕСА_1, а тому судом першої інстанції безпідставно було передано вказаний гуртожиток до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра без відповідного на те рішення Дніпровської міської ради, оскільки відповідно до вимог Закону №147/98-ВР передача гуртожитку, який обліковується на балансі відповідача-2 повинна здійснюватися на підставі згоди Дніпровської міської ради;

- безпідставним є твердження позивача про те, що правовідносини у справі №904/10435/17 та №904/5617/18 не є подібними. Так, у справі №904/10435/17 здійснювався розгляд позовної заяви Дніпровської міської ради до Акціонерного товариства «Дніпроважмаш» про передачу частини об`єктів нерухомого майна (гуртожитку) до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради. Отже, правовідносини у судових справах №904/10435/17 та №904/5617/18 є абсолютно тотожними, оскільки у вказаних справах один і той самий позивач, яким заявлені однакові позовні вимоги;

- твердження позивача, що виконавчий орган - виконавчий комітет Дніпровської міської ради може приймати рішення щодо реалізації та надання доручень щодо дій з безпосереднього прийняття у комунальну власність об`єктів, а не висловлювати згоду на таке прийняття спростовується тим, що відповідно до пункту 2 рішення Дніпровської міської ради від 06.11.2002 № 36/4 «Про надання згоди прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста» Дніпровська міська рада вирішила здійснювати прийняття об`єктів за окремим рішенням виконкому міської ради. Однак, окремого рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради до матеріалів судової справи та до Мінекономіки позивачем не надано. Більше того, вказане рішення від 06.11.2002 №36/4 носить загальний характер і не стосується передачі спірного гуртожитку у комунальну власність, оскільки у Додатку 1 до рішення від 06.11.2002 №36/4 відсутня інформація щодо рішення виконавчого комітету міської ради про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку по АДРЕСА_1. Таким чином, передача спірного гуртожитку до комунальної власності без відповідного рішення органу управління є прямим втручанням у дискреційні повноваження Мінекономіки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 заяву позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду задоволено, розгляд справи №904/5617/18 за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 вирішено здійснювати у раніше призначені дату та час, а саме 22.06.2021 о 09 год. 50 хв. у режимі відеоконференції за допомогою сервісу "EasyCon" за участі уповноваженого представника позивача у приміщенні Центрального апеляційного господарського суду.

26.05.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про перейменування Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на Міністерство економіки України.

31.05.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшла заява про здійснення розгляду даної справи без участі останнього, у якій відповідач-2 також просить суд залишити оскаржуване судове рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення, зазначивши при цьому про те, що на теперішній час останній не має фінансової можливості утримувати спірний гуртожиток у належному стані. Передача гуртожитку до власності територіальної громади в. Дніпро значно полегшує фінансове становище підприємства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2021 відкладено розгляд справи №904/5617/18 за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на 13.07.2021.

Вирішено здійснювати проведення судового засідання в режимі відеоконференції, за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon" (https://easycon.com.ua/). Доручено Центральному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 13.07.2021 о 09 год. 45 хв. у справі №904/5617/18 в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "EasyCon" в приміщенні вказаного суду за участю уповноважених представників Дніпровської міської ради та третіх осіб.

У зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., який входить до складу колегії суддів та не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2021 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Мартюк А.І., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 прийнято справу №904/5617/18 за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 до провадження у визначеному вище складі колегії суддів. Справу №904/5617/18 за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України призначено до розгляду в судовому засіданні на 31.08.2021.

02.08.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 31.08.2021, в режимі відеоконференції у приміщенні Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 заяву Дніпровської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду задоволено.

Ухвалено розгляд справи №904/5617/18 здійснювати у раніше призначені дату та час, а саме: 31.08.2021 об 11 год. 20 хв. Доручено Центральному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 31.08.2021 в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "EasyCon" в приміщенні вказаного суду за участю уповноваженого представника Дніпровської міської ради.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді Зубець Л.П. на лікарняному, судове засідання, призначене на 31.08.2021, не відбулося. Окрім того, головуюча суддя Зубець Л.П. 13.09.2021 перебувала у відпустці.

У зв`язку з перебуванням суддів Мартюк А.І., Буравльова С.І., які входять до складу колегії суддів та не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2021 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Владимиренко С.В., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 прийнято справу №904/5617/18 за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 до провадження у визначеному вище складі колегії суддів.

Справу №904/5617/18 за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.11.2021.

27.09.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 08.11.2021, в режимі відеоконференції у приміщенні Центрального апеляційного господарського суду або у приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 заяву Дніпровської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду задоволено.

Ухвалено розгляд справи №904/5617/18 здійснювати у раніше призначені дату та час, а саме: 08.11.2021 о 14 год. 00 хв. Доручено Центральному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 08.11.2021 в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "EasyCon".

У судове засідання 08.11.2021 з`явилися представники позивача, відповідача-1, треті особи-1, -2. Відповідач-2, треті особи 3-10 у судове засідання 08.11.2021 повноважних представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, інших заяв/клопотань до суду апеляційної інстанції не подавали.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача-2 третіх осіб 3-10.

У судовому засіданні 08.11.2021 присутні учасники справи надали пояснення щодо поданих клопотань, відповідно до яких не заперечували щодо задоволення клопотання відповідача-1 про перейменування Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на Міністерство економіки України та клопотання позивача про заміну Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" у даній справі на його правонаступника - Акціонерне товариство "Дніпровський електровозобудівний завод".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 подані клопотання задоволено, замінено відповідача 2 - Державне підприємство "Дніпровський електровозобудівний завод" його правонаступником Акціонерним товариством "Дніпровський електровозобудівний завод", замінено найменування юридичної особи "Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України" на "Міністерство економіки України".

У судовому засіданні 08.11.2021 присутні представники учасників справи надали пояснення по суті спору, відповідно до яких: представник відповідача-1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Треті особи-1, -2 підтримали позицію позивача, просили суд залишити оскаржуване рішення без змін.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 08.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі Акціонерного товариства "Дніпровський електровозобудівний завод" (правонаступник Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" (відповідач-2), яке є державним комерційним підприємством та належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (перейменовано на Міністерство економіки України) (відповідач-1). Питання відчуження майна державних комерційних підприємств належить органу, до сфери управління якого належить підприємство (Міністерство економіки України).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 №408-р "Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності" від 23.03.2014 №94 ДП "Дніпровський електровозобудівний завод" було передано із сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Згідно з пунктом 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 №1482 право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акту приймання-передачі.

Відповідно до Акту приймання-передачі зі сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Мінекономрозвитку від 29.10.2014 органом управління державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" є Мінекономрозвитку.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань: затверджують статути (положення) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління і господарських структур та здійснюють контроль за їх дотриманням; ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; здійснюють управління корпоративними правами держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; виконують інші передбачені законодавством функції з управління об`єктами державної власності.

Таким чином, Мінекономрозвитку є органом управління ДП "Дніпровський електровозобудівний завод" з 29.10.2014 та відповідно до покладених завдань здійснює управлінські функції.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України "Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України" №459 від 20.08.2014 одним з основних завдань Мінекономрозвитку є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері управління об`єктами державної власності, в тому числі корпоративним правами держави.

20.07.2017 ДП "Дніпровський електровозобудівний завод" звернулося до Мінекономрозвитку з листом №2007/2017/1 у якому поставило питання щодо можливості передачі гуртожитку, який перебуває на балансі підприємства та розташований за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності міста Дніпро, враховуючи відповідне звернення мешканців гуртожитку до підприємства.

Мінекономрозвитку у листі-відповіді №3241-08/28759-07 від 15.08.2017 повідомило ДП "Дніпровський електровозобудівний завод", що потребує оновлення інформації стосовно нерухомого майна, яке перебуває на балансі підприємства, в частині назви вул. Червоних бійців на Кобзарську, та надання інформації щодо згоди Дніпровської міської ради на прийняття гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро.

Так, в матеріалах справи міститься копія розпорядження Дніпровського міського голови від 26.11.2015 №897-р стосовно перейменування

вул. Червоних Бійців на нову назву: вул. Кобзарська.

У подальшому 03.10.2018 до Дніпровської міської ради звернулися мешканці гуртожитку, що перебуває на балансі відповідача-2 та просили звернутися до суду з позовом про передачу відповідного гуртожитку у комунальну власність за для реалізації свого права на приватизації кімнат гуртожитку у яких вони проживають, оскільки відповідачами станом на 2018 рік жодних дій для вирішення даного питання не вичинялося.

З метою реалізації конституційного права мешканців Дніпро на житло, посилаючись на приписи Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" Дніпровська міська рада звернулася до господарського суду з даним позовом.

Місцевий господарський суд, враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, врегульовано Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Частиною 3 ст.1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" передбачено, що його дія поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

Частиною 4 ст.1 вказаного нормативно-правового акту унормовано, що дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" вказано, що гуртожитки, включені до статутних капіталів, - це гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 01.12.1991) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів:

1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад;

2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом;

3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону;

4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;

5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Статтею 25-1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов`язані з порушенням майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

У п. 3 Прикінцевих положень до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" вказано, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), з дня опублікування цього Закону до завершення виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 20.09.2019 Дніпровська міська рада зверталась до Кабінету міністрів України, відповідача-1 та відповідача-2 щодо можливості передачі до комунальної власності гуртожитку по АДРЕСА_1, який обліковується на балансі відповідача-2, враховуючи наявність рішення міської ради від 06.11.2002 №36/4 яким надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Дніпро житлового фонду гуртожитків.

У матеріалах справи міститься засвідчена належним чином копія рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 № 62/60 "Про внесення змін до рішення міської ради від 06.11.2002 № 36/4 "Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста", положення якого передбачають передачу у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра гуртожитків розташованих на території міста Дніпро на безкомпенсаційній основі відповідно до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

У відповідь на лист Дніпровської міської ради Мінекономіки повідомило позивача та відповідача-2, що з метою забезпечення належного опрацювання порушеного питання необхідно надати завірені належним чином копії документів щодо об`єкта передачі гуртожитку по АДРЕСА_1 (інвентарна картка, технічна документація, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, тощо).

Як вбачається з наданих письмових пояснень позивача, у розпорядженні Дніпровської міської ради відсутні правовстановлюючі документи та технічна документація стосовно гуртожитку по АДРЕСА_1, оскільки зазначений об`єкт не перебуває у комунальній власності територіальної громади.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правомірного дійшов висновку про те, що посилання відповідача-1, що станом на 23.09.2020 у розпорядження Мінекономіки відсутня технічна документація на гуртожиток і земельну ділянку на якій розміщений цей гуртожиток, суперечить фактичним обставинам справи та спростовується наступними доказами, які містяться у матеріалах справи:

- актом приймання-передачі єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" від 20.12.2019, у якому зазначено, що до акту додано акт інвентаризації майна Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" станом на 13.11.2019 з додатками;

- листом Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" від 10.09.2020 № Д-157 до якого додано копію технічного паспорта на гуртожиток.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача-1 щодо відсутності відмови з його сторони у передачі гуртожитку до комунальної власності, як підстави для звернення із позовом то суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", гуртожитки (як цілісні майнові комплекси), на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність відповідних територіальних громад.

У першій редакції Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (від 04.09.2008), у пункті 1 та 2 частини першої статті 3, зазначено, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад у визначений цим Законом строк - протягом трьох років з дня прийняття даного Закону.

Зазначений Закон набрав чинності з 1 січня 2009 року.

При цьому, відповідно до пункту 2 розділу VIII Прикінцеві положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини 2 статті 5 Житлового кодексу УРСР, у якій, з першої редакції кодексу від 30.06.1986, відзначено, що відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української PCP.

Таким чином, законодавчо визначений обов`язок передати гуртожиток по АДРЕСА_1 до комунальної власності (до відання місцевих рад) уперше виник з 30.06.1986, і у наступному з 01.01.2009, але імперативні норми Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" відповідачами не виконуються до теперішнього часу.

З матеріалів справи встановлено, що мешканець гуртожитку ( ОСОБА_1 ) ще у 2017 році з метою реалізації свого права на приватизацію кімнат у гуртожитку звернувся із позовом до Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" про зобов`язання останнього передати гуртожиток до комунальної власності територіальної громади м. Дніпро, оскільки підприємством не вчинялося жодних дій спрямованих щодо вирішення питання про передачу вказаного майна у комунальну власність. Проте рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровськ від 04.01.2018 у задоволенні позову відмовлено, оскільки саме власник гуртожитку та орган місцевого самоврядування наділені повноваженнями вирішувати питання передачі і прийняття у комунальну власність гуртожитку, а не окремі громадяни.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги, що з урахуванням наданої місцевою радою згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Дніпро гуртожитків та, зокрема, звернення до відповідача-1 щодо вирішення даного питання, відповідачі у праві володіння та розпорядження яких знаходиться гуртожиток, маючи необхідну документацію та інформацію щодо майна (гуртожитку), в порушення вимог законодавства не вчиняють необхідних дій для вирішення питання щодо передачі відповідного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Відповідна бездіяльність порушує права третіх осіб, які є мешканцями вказаного гуртожитку та не можуть скористатися своїм правом на приватизацію кімнат гуртожитку.

За приписами ч.ч.1, 5 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є колективною власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотримання визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується зазначеними статтями Конституції України. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 06.09.2018 Верховного Суду по справі №904/10435/17.

Виходячи з положень Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожиток, який увійшов до статутного капіталу відповідача-2 в процесі приватизації підлягає передачі у власність територіальної громади, у тому числі за рішенням суду.

Як вже було зазначено вище, ч. 1 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Разом з цим, на 2017 рік концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад схвалено не було. Втім така концепція схвалена розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.01.2010 № 83-р та відображена у Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки"; чинності не втратила та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, у власності чи у господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації.

При цьому, дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" направлена на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які, як свідчать встановлені судом обставини, неодноразово зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема, на приватизацію займаних кімнат.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини 3 статті 14 цього Закону.

Враховуючи покладений на відповідачів Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" обов`язок щодо передачі гуртожитку по АДРЕСА_1 до комунальної територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради та враховуючи, що станом на день ухвалення даного рішення відповідачами не здійснено відповідних дій щодо вирішення даного питання, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, щодо наявності підстав для задоволення вимог позову у даній справі.

Суд апеляційної інстанції вважає посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду у постанові від 24.02.2020 у справі №904/10435/17 безпідставним, оскільки саме за результатами розгляду справи №904/10435/17 було внесено зміни до рішення міської ради від 06.11.2002 №36/4. Разом з цим, необхідно звернути увагу, що правовідносини та обставини справи №904/10435/17 не є подібними зі справою №904/5617/18, оскільки зміна обставин відбулася з прийняттям рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 №62/60.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновки місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №904/5617/18 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Міністерства економіки України - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються, відповідно на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Міністерства економіки України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №904/5617/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №904/5617/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Міністерством економіки України.

4. Матеріали справи №904/5617/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 12.11.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.В. Владимиренко

І.П. Ходаківська