ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3317/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Стеріоні В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )
до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )
про звернення стягнення на частку в статутному капіталі
за участю представників :

позивача не з`явився;

відповідача Нев`ядомський А.Д., ордер АА №129794 від 03.11.2021.

ВСТАНОВИВ:

18.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд звернути стягнення на частку ОСОБА_2 в статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», яка становить 34% статутного капіталу, номінальною вартістю 34,00 грн. на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем свого зобов`язання за договором купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018 в частині передання у власність частки у статутному капіталі у розмірі 34%.

На виконання вимог статті 176 ГПК України, 26.08.2021 судом сформовано інформаційну довідку із застосуванням програмних засобів на підставі відомостей Реєстру територіальної громади міста Харкова про реєстрацію місця проживання фізичної особи ОСОБА_2 , з якої вбачається, що місцем проживання фізичної особи ОСОБА_2 є АДРЕСА_3 (а.с.19 т.1).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.08.2021 прийнято позовну заяву (вх.№3317/21 від 18.08.2021) ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі №922/3317/21. Визначено, справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 22 вересня 2021 року. Відповідачу, згідно статті 165 ГПК України, встановлене строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов. Роз`яснено відповідачу, що відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Позивачу, згідно статті 166 ГПК України, встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання. Встановлено відповідачу строк 5 днів на подання заперечень на відповідь позивача на відзив, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Звернуто увагу учасників справи, що подання доказів у справі здійснюється учасниками справи на стадії підготовчого провадження. Запропоновано учасникам справи забезпечити участь у судовому засіданні компетентного представника з документами, що посвідчують його особу та повноваження. Явку представників учасників справи визнано необов`язковою. Роз`яснено учасникам справи про можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до вимог ст.197 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.09.2021 підготовче засідання відкладено на 13.10.2021.

12.10.2021 через канцелярію господарського суду Харківської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№24100 від 12.10.2021), в якому пояснив, що дійсно станом на 29.10.2018 останній був єдиним засновником Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» розміром внеску до статутного капіталу 100,00 грн. 29.10.2018 між сторонами був укладений договір купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» за ціною 50 000,00 грн., однак проведення державної реєстрації відповідних змін здійснено не було. ОСОБА_1 було сплачено через депозит нотаріуса грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. за продаж частки в статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%. Також відповідач зазначив, що на підставі викладеного не заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В підготовчому засіданні 13.10.2021 без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.11.2021.

В судове засідання 03.11.2021 позивач не з`явився, явку свого представника не забезпечив. Про причини неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Присутній в судовому засіданні 03.11.2021 представник відповідача проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Враховуючи положення ст.ст.13,74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

При цьому, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано під час розгляду справи, обумовлені чинним Господарським процесуальним кодексом України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 03.11.2021 судом постановлено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши промови представників сторін у судових дебатах, суд встановив наступне.

29.10.2018 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» б/н (надалі - Договір) (а.с.15 т.1).

Відповідно до п.1. Договору, продавець передає у власність, а покупець приймає частку у статутному капіталі Приватної фірми "ІНВЕРКОМ", , місцезнаходження: 61103, Харківська обл., місто Харків, проспект Науки, будинок 77 ЛІТ. "А-18-20", зареєстроване 18.09.1999 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 1 001591, дата запису: 17.09.2004 року (далі іменується «фірма»), у розмірі 34%, що складає 34 гривні 00 копійок, що належить продавцю на праві приватної власності на підставі установчих документів фірми, у тому числі усі корпоративні права, права на управління, отримання прибутку, а також долі активів у випадку ліквідації фірми, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити ці долі.

Продаж зазначеної частки у статутному капіталі фірми вчиняється за ціною 50000,00 грн. Продаж частки здійснюється з відстрочкою платежу до 3 років. Виплата може здійснюватися одноразово всією сумою або різними сумами у кілька платежів (п.2.Договору).

Право власності на корпоративні права за цим договором переходить до покупця в момент остаточного розрахунку з продавцем. Фактом остаточного розрахунку та передачі частки у статутному капіталі є підписання сторонами акту приймання-передачі частки (п.3.Договору).

Продавець зобов`язується до 01.11.2021 не продавати, не дарувати, не відчужувати іншим способом, не передавати під заставу і таке інше, що може надати прав щодо частки, яка є предметом цього Договору, третім особам (п.5.Договору).

Згідно п.6. Договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного розрахунку покупця із продавцем та державної реєстрації зміни учасника в фірмі з продавця на покупця.

Пунктом 7. Договору сторони погодили, що всі спори, що виникають у зв`язку з цим Договором, вирішуються за спільною згодою сторін шляхом переговорів. У разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, такі спори вирішуються у судовому порядку згідно з чинним законодавством України.

Позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням від 02.04.2021 з наміром передати грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн., де просив відповідача прийняти грошові кошти у сумі 50 000, 00 грн. для виконання умов Договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018 (а.с.16 т.1).

19.04.2021 відповідач надав позивачу відповідь на лист-повідомлення від 02.04.2021, де зазначив про те, що відмовляється приймати грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. за Договором купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018 у зв`язку зі зміною наміру щодо продажу корпоративних прав у розмірі 34% Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» (а.с.17 т.1).

В подальшому, як стверджує позивач, йому стало відомо, що ОСОБА_2 має намір відчужити частку Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34 % третій особі.

27.04.2021 відповідачем було внесено на депозит нотаріуса грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. з метою виконання обов`язку за Договором купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018, що підтверджується квитанцією №2 від 27.04.2021 (а.с.18 т.1).

Як стверджує позивач, відповідач свідомо ухиляється від прийняття зазначених грошових коштів та виконання умов спірного Договору, а саме продажу частки Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» у розмірі 34%. На переконання позивача, право власності на частку у статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» у розмірі 34 % перейшло до покупця - ОСОБА_1 в момент остаточного розрахунку з продавцем. Однак, ухилення відповідача від підписання акту приймання-передачі частки у статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» з покупцем, позбавляє останнього подати суб`єкту державної реєстрації в порядку ч.5 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для проведення державної реєстрації відповідних змін про Товариство щодо переходу права власності на частку за покупцем ( ОСОБА_1 ). З огляду на що, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на частку ОСОБА_2 у статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%.

Також, позивач стверджує, що станом на 29.10.2018 єдиним засновником Приватної фірми "ІНВЕРКОМ був ОСОБА_2 (країна громадянства: Україна, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , розмір внеску до статутного фонду (грн.): 100,00 грн. Дану обставину підтверджує і відповідач.

Проте доказів вищезазначеного матеріали справи не містять.

Разом з цим, в матеріалах справи міститься витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі - Витяг), який містить детальну інформацію про юридичну особу - Приватну фірму «ІНВЕРКОМ» () (а.с.11-14 т.1).

Відповідно до інформації з Витягу, організаційно-правовою формою Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» є приватне підприємство, засновниками якого є:

- громадянин України ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; розмір внеску до статутного фонду (грн.): 34,00);

- громадянин України ОСОБА_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; розмір внеску до статутного фонду (грн.): 33,00);

- громадянин України ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ; розмір внеску до статутного фонду (грн.): 33,00).

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Предметом спору у даній справі є частка у статутному капіталі приватного підприємства (Приватної фірми «ІНВЕРКОМ»).

Відповідно до частини 1 статті 62 Господарського кодексу України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 63 ГК України передбачена класифікація підприємств за ознакою форм власності.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (ч.1 ст.113 ГК України).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що погоджується з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2018 року у справі №917/1887/17, про те, що характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено.

За змістом частин 3 та 5 статті 63 ГК України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Разом з цим, відповідно до частин 1 та 3 статті 167 ГК України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, зокрема приватного підприємства.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у пунктах 23 - 26 постанови від 11 червня 2019 року у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19).

Відповідно до викладеної позиції Верховного Суду у справі №917/1887/17, суд звертає увагу на постанови від 02.10.2019 та від 03.10.2018 у справі №917/1887/17, де Верховний Суд, досліджуючи правову природу приватного підприємства встановив, що визначальним критерієм того, чи можна відносити певну юридичну особу до господарського товариства з поширенням відповідних приписів законодавства є наявність у юридичної особи статутного капіталу (фонду), поділеного на частки між учасниками. Характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено, а не відносин з формування статутного фонду.

Як вбачається із інформації занесеної до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () заснована на приватній власності трьох осіб (засновників), а статутний капітал підприємства поділений між учасниками на частки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 по справі №916/2813/18 вирішила виключну правову проблему, що стосується правової природи приватного підприємства та визначення правового режиму його майна, зокрема щодо розпорядження учасником підприємства часткою у його статутному капіталі.

Згідно з ч.1 ст.57 Господарського кодексу України установчими документами суб`єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання.

Проте, ані рішення про утворення приватного підприємства Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», ані засновницького договору, ані статуту (положення) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» матеріали справи не містять.

Як стверджують сторони, станом на 29.10.2018 єдиним засновником Приватної фірми "ІНВЕРКОМ був ОСОБА_2 з розміром внеску до статутного фонду 100,00 грн.

Проте, жодного доказу на підтвердження того, що станом на дату укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі), а саме: 29.10.2018, єдиним засновником Приватної фірми "ІНВЕРКОМ був ОСОБА_2 з розміром внеску до статутного фонду 100,00 грн. матеріали справи не містять.

При цьому, відповідно до інформації занесеної до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» є:

- громадянин України ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; розмір внеску до статутного фонду (грн.): 34,00);

- громадянин України ОСОБА_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; розмір внеску до статутного фонду (грн.): 33,00);

- громадянин України ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ; розмір внеску до статутного фонду (грн.): 33,00).

З аналізу норм цивільного законодавства щодо загальної характеристики права спільної часткової власності передбачено у положенні глави 26 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Зі ст.356 ЦК України випливає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, суб`єктами даного права (спільної часткової власності) крім юридичних осіб, держави та територіальних громад може бути і фізичні особи.

Суд вважає за доцільне послатися на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 р. у справі № 344/5437/17, який скасував постанову апеляційного суду та вийшов за межі позовних вимог, де встановив - "Апеляційний суд не врахував, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності. ".

Так, згідно зі ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою в праві спільної часткової власності.

Проте, статтею 358 даного кодексу встановлено механізм правового регулювання спільної часткової власності суб`єктами цивільних прав, тобто співвласники майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності, володіють, користуються та розпоряджаються цим майном саме за згодою співвласників.

Статтею 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини 2 вказаної статті розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Вказані норми свідчать те, що законодавство обмежує здійснення права спільної власності (як спільної часткової так і спільної сумісної) шляхом здійснення розпорядження спільним майном виключно за згодою всіх співвласників.

Проте, доказів того, що іншими співвласниками ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) було надано згоду на укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018 ОСОБА_2 з ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Звертаючись із даною позовною заяву, позивач просить суд звернути стягнення на частку ОСОБА_2 в статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», яка становить 34% статутного капіталу, номінальною вартістю 34,00 грн. на користь ОСОБА_1 .

При цьому, підставою позову позивач визначає неможливість проведення реєстрації права власності останнього частки у статутному капіталі у розмірі 34% на підставі укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018.

Так, корпоративні правовідносини можуть припинятися на вимогу інших осіб шляхом звернення стягнення на частку в статутному капіталі товариства.

Така підстава припинення корпоративних правовідносин згадується в ст.131 Цивільного кодексу України щодо повних товариств, а також в Законі України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" щодо товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю.

Відповідно до ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України).

Відтак, суд дійшов висновку, що відносини, які стосуються виникнення, зміни та припинення прав на частки в статутному капіталі Приватного підприємства Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» за аналогією регулюються нормами права, якими унормовано подібні за змістом відносини - відносини з виникнення, зміни та припинення прав на частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

Статтею 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначено особливості звернення стягнення на частку учасника товариства, відповідно до якої звернення стягнення на частку учасника товариства здійснюється на виконання виконавчого документа про стягнення з учасника грошових коштів або на підставі виконавчого документа про звернення стягнення на частку майнового поручителя, яка передана у заставу в забезпечення зобов`язання іншої особи. Виконавець повідомляє товариство про намір звернути стягнення на частку учасника товариства (боржника) та надсилає постанову про накладення арешту на частку. Товариство повинне протягом 30 днів з дня одержання такого повідомлення надати відомості, необхідні для розрахунку вартості частки боржника відповідно до частини четвертої цієї статті. З дня одержання повідомлення, передбаченого частиною другою цієї статті, товариство зобов`язане надавати виконавцю та боржнику доступ до документів фінансової звітності, інших документів, необхідних для визначення вартості частки боржника. Протягом 15 днів з дня закінчення строку, визначеного частиною другою цієї статті, виконавець здійснює розрахунок вартості частки боржника відповідно до частини восьмої статті 24 цього Закону станом на день, що передував накладенню арешту на частку. Виконавець пропонує іншим учасникам товариства (крім тих, які письмово відмовилися від свого переважного права щодо частки) придбати частку відповідно до статті 20 цього Закону. Покупець повинен сплатити вартість частки протягом 10 днів з дня укладення договору купівлі-продажу. Виконавець передає частку покупцю протягом 10 днів з дня надходження оплати. Якщо оплата, передбачена частиною шостою цієї статті, не буде здійснена у встановлений строк, договір купівлі-продажу вважається розірваним. Якщо товариство не виконає обов`язків відповідно до частини другої чи третьої цієї статті, або учасники товариства не скористаються правом на придбання частки, або якщо договір купівлі-продажу вважатиметься розірваним відповідно до частини сьомої цієї статті, частка передається на реалізацію на аукціоні в загальному порядку.

З огляду на вищезазначені норми, законодавець фактично встановлює не заборону звертати стягнення на частку в товаристві, а спеціальний механізм такого стягнення. Його специфіка полягає у тому, що об`єктом стягнення є не частка в статутному капіталі, а частка в майні товариства, пропорційна розміру частки в статутному капіталі. І таким чином, в результаті звернення стягнення на частку в майні товариства у товариства не з`являється новий учасник (кредитор учасника-боржника або особа, котра придбає частку з прилюдних торгів), а лише зменшується його майнова маса на виділену частку учасника-боржника.

У такий спосіб законодавець захищає інших учасників товариства від кредиторів, які мають право претендувати лише на майнові права учасника-боржника, і аж ніяк не впливають на управління товариством.

В правовідносинах, які виникли між сторонами, відповідач не є боржником, а позивач не є кредитором.

Таким чином, в межах процедури звернення стягнення на частку в статутному капіталі у відповідності до чинного законодавства України не є неможливим проведення реєстрації права власність позивача частки у статутному капіталі у розмірі 34% на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018.

Разом з цим, як було встановлено судом з Єдиного державного реєстру судових рішень, 27.07.2021 Господарського суду Харківської області постановлено рішення по справі №922/1646/21.

Як вбачається із вищезазначеного рішення суду, 30.04.2021 до Господарського суду Харківської області з позовною заявою звернувся позивач - Фізична особа ОСОБА_1 , де просить суд: визнання права власності ОСОБА_1 на частку у статутному капіталі ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%; витребування з володіння відповідача - ОСОБА_2 частку у статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34 % та передати права на частку Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34% у володіння ОСОБА_1 ; зобов`язання уповноваженого органу з державної реєстрації на проведення реєстраційних дій з внесення змін про склад учасників Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» ().

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд встановив, що вказаний Договір купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) укладений з порушенням прав інших засновників (співвласників) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», не відповідає вимогам ст.203, 358, 362 ЦК України, що свідчить про його нікчемність.

Рішення Господарського суду Харківської області від 27.07.2021 по справі №922/1646/21 на сьогоднішній день набрало законної сили та є чинним.

Відповідно до ст.326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

При цьому, частиною 4 статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з огляду на вищезазначені норми права, договір купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ» від 29.10.2018, на підставі якого позивач у даній справ просить звернути стягнення на частку ОСОБА_2 в статутному капіталі Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», яка становить 34% статутного капіталу, номінальною вартістю 34,00 грн. на користь ОСОБА_1 , укладений з порушенням прав інших засновників (співвласників) Приватної фірми «ІНВЕРКОМ», не відповідає вимогам ст.203, 358, 362 ЦК України, що свідчить про його нікчемність, що підтверджується обставинами встановленими рішенням Господарського суду Харківської області від 27.07.2021 по справі №922/1646/21, яке набрало законної сили.

Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги відзив на позовну заяву (вх.№24100 від 12.10.2021), в якому відповідач не заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, з врахуванням приписів ст.129 ГПК України, витрати щодо сплати судового збору покладається на позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на частку в статутному капіталі відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "11" листопада 2021 р.

Суддя Т.О. Пономаренко