РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.11.2021Справа № 910/20914/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Київського міського центру зайнятості вул. Жилянська, 47-б, м. Київ, 01033

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116

про стягнення 13 449,06 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" про стягнення 13 449,06 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок поновлення гр. ОСОБА_1 на роботі згідно наказу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" від 26.02.2020 № 3-к на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у справі № 761/26633/19, позивач набув право на стягнення з відповідача як роботодавця застрахованої особи страхових коштів, виплачених позивачем раніше на користь вказаної особи у розмірі 13 449,06 грн. як допомога по безробіттю за період з 31.01.2020 по 26.03.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 01.02.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 22.01.2021 надійшла заява № 16-202/10-21/21 від 29.01.2021 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/20914/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/20914/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, через відділ діловодства суду 22.03.2021 від відповідача надійшов відзив № 125/01-377 від 22.03.2021 на позовну заяву, в якому останній заперечує проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що Київський міський центр зайнятості є неналежним позивачем, оскільки останнім не обґрунтовано наявність у нього повноважень представляти Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки гр. ОСОБА_1 було звільнено з ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України",а також наголошує, що позивачем не правильно визначено період нарахування виплат, оскільки гр. ОСОБА_1 було поновлено на роботі наказом від 26.02.2020, тоді як позивачем нараховано виплати за період з 31.01.2020 по 26.03.2020. Окрім цього за твердженням відповідача він не знав про перебування ОСОБА_1 на обліку в центрі зайнятості і обов`язок повідомити КМЦЗ про поновлення його на роботі покладено на ОСОБА_1 , а не на відповідача.

Через відділ діловодства суду 09.04.2021 від позивача найшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачене право фонду на стягнення з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Через відділ діловодства суду 19.04.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач заперечує проти тверджень позивача, викладених у відповіді на відзив, посилаючись на те, що відповідь на відзив подана до суду з пропуском встановленого судом строку, особою без належних повноважень, оскільки надана копія довіреності позивача ОСОБА_2 від 01.07.2020 № 16-1404/10-21/20 не відповідає вимогам, затвердженим наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 № 55 ЖСТУ 4163-2003. Також відповідач зазначає, що позивачем не спростовані жодні з наведених у відзиві на позов аргументи відповідача.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило пояснень на відповідь на відзив, жодних заяв про неможливість подання таких пояснень та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків.

З огляду на вищевикладене, суд здійснював розгляд справи на підставі наявних матеріалів.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про зайнятість населення" безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Згідно з преамбулою Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи. Право на забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону має також молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби і яка потребує сприяння у працевлаштуванні на перше робоче місце у разі реєстрації в установленому порядку відповідних осіб як безробітних. Члени особистого селянського та фермерського господарства, якщо вони не є найманими працівниками, громадяни України, які працюють за межами України та не застраховані в системі соціального страхування на випадок безробіття країни, в якій вони перебувають, мають право на забезпечення за цим Законом за умови сплати страхових внесків, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Працюючі пенсіонери у разі звернення до державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні мають право на соціальні послуги щодо пошуку підходящої роботи, перенавчання та підвищення кваліфікації, а також на інформаційні та консультаційні послуги, пов`язані з працевлаштуванням, профілактичні заходи відповідно до статті 71 цього Закону (стаття 6 Закону в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" видами забезпечення є допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, видами соціальних послуг є професійна підготовка або перепідготовка, підвищення кваліфікації та профорієнтації.

Відповідно до норм статей 1, 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" допомога по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

Згідно з пунктом 1, 2 Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, від 14.06.2019 № 945, Державна служба зайнятості (далі - Служба) є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України. Служба складається з Державного центру зайнятості, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості (далі - регіональні центри зайнятості), міських, районних і міськрайонних центрів зайнятості (далі - базові центри зайнятості), Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, професійно-технічних навчальних закладів державної служби зайнятості, інших навчальних закладів державної служби зайнятості (далі - навчальні заклади Служби), а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою (далі - підпорядковані Службі юридичні особи). Регіональні центри зайнятості можуть створювати поза їх місцезнаходженням міські, районні, міськрайонні та районні у містах відокремлені підрозділи (далі - філії), які виконуватимуть функції, визначені для них відповідним регіональним центром зайнятості.

Судом встановлено за матеріалами справи, що 10.06.2019 наказом № 56-К від 31.05.2019 генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" з урахуванням наказу від 10.06.2019 № 64-К тимчасово виконуючої обов`язків директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" ОСОБА_1 з 10.06.2019 було звільнено з посади начальника відділу роботи з персоналом ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків та порушення трудової дисципліни, на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

У відповідності до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; інвалід, який не досяг встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам"; особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

ОСОБА_1 31.01.2020 звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості, де і був зареєстрований з відкриттям персональної картки за № 00021.

Як вбачається з витягу із наказів про прийнятті рішення по особі ОСОБА_1 , відповідно до наказу Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості № НТ200206 від 06.02.2020 ОСОБА_1 , на підставі заяви про надання/поновлення статусу безробітного від 31.01.2020, надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю з 31.01.2020.

В свою чергу, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у справі № 761/26633/19, яке залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 24.11.2020, визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Тредінг" №56-К від 31.05.2019 про застосування щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу роботи з персоналом у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Тредінг" з 10.06.2019; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Тредінг" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 203 304, 48 грн.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, вищезазначені обставини щодо незаконності звільнення гр. ОСОБА_1 наказом генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Тредінг" № 56-К від 31.05.2019 про застосування щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у справі № 761/26633/19, мають преюдиціальне значення для даної справи в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Поновлення на роботі це - відновлення працівника на колишній роботі і в колишній посаді у разі його незаконного звільнення.

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постанові від 24.01.2019 у справі № 760/9521/15-ц, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Так, питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним.

При цьому за приписами статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, вищевказаними нормами припинення реєстрації, а з ними і припинення виплати допомоги по безробіттю, прямо пов`язані з днем поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, який, в свою чергу, пов`язаний з днем видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства.

Судом також враховано роз`яснення, викладені у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу (розпорядження), що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, законодавство передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця виникає обов`язок видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

На виконання вказаного рішення суду відповідно до наказу виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" № 3-К від 26.02.2020 поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу роботи з персоналом ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" за сумісництвом з 10.06.2019.

Також абзацом 10 підпункту 1 пунктом 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 № 792 передбачено, що реєстрація безробітного припиняється з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі.

Пунктом 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що виплата допомоги по безробіттю також припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Судом встановлено за матеріалами справи, що згідно з наказом Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості № НТ200331 від 31.03.2020 у зв`язку з початком зайнятості особи відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 45 Закону України "Про зайнятість населення", підпункту 1 пункту 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та підпункту 2 пункту 1 частини V Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, припинено виплату допомоги по безробіттю 26.03.2020 та припинено реєстрацію безробітного ОСОБА_1 з 26.03.2020.

Згідно виданої Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості розрахункової довідки надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття від 23.06.2020 № 08-235/10-22/20 вбачається, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено допомогу по безробіттю за період перебування на обліку у Шевченківській районній філії Київського міського центру зайнятості з 07.02.2020 по 25.03.2020 у розмірі 13 449,06 грн.

Згідно із частиною 1 статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Приписами частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що з роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до абзацу другого пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.06.2019 № 945, завдання з реалізації державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, соціального захисту від безробіття покладено на Державну службу зайнятості (далі - Служба).

За змістом пунктів 1-3 розділу ІІІ цього Положення Державний центр зайнятості, який є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби, виконує повноваження безпосередньо та через регіональні центри зайнятості та їхні філії, базові центри зайнятості, забезпечуючи, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та "Про зайнятість населення", а також стягнення відповідно до закону коштів Фонду, виплачених особам, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачених на надання соціальних послуг безробітним.

Наразі, Наказом Шевченківській районній філії Київського міського центру зайнятості від 26.06.2020 № НТ200626 "Про припинення виплат та повернення коштів за рахунок роботодавця" позивачем з огляду на статті 34 - 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", статтю 4 Закону України "Про зайнятість населення", Порядок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України 13.02.2009 № 60/62, а також на підставі акта № 1127 від 17.06.2020 вирішено вжито заходи щодо повернення коштів в сумі 13 449,06 грн, виплачених у вигляді допомоги по безробіттю ОСОБА_1 , з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" у зв`язку з поновленням на роботі гр. ОСОБА_1 за рішенням суду.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статті 599 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Аналіз зазначених вище положень дає підстави для висновку, що набуття Фондом права стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів і вартість наданих безробітному соціальних послуг та покладення на роботодавця обов`язку відшкодувати зазначені витрати Фонду Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" пов`язує з поновленням такої особи на роботі за рішенням суду, відтак моментом виникнення цих права/обов`язку сторін спірних правовідносин є набрання законної сили відповідним судовим рішенням, а розмір витрат, що належить відшкодувати роботодавцю, визначається з урахуванням обставин виконання рішення про поновлення на роботі та дати припинення реєстрації, як безробітної, поновленої на роботі особи.

Отже, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає тільки у тому випадку, якщо невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 914/2087/17, від 06.07.2018 у справі № 921/220/17-г/16, від 09.07.2018 у справі № 914/1875/17, від 06.07.2018 у справі № 921/220/17-г/16.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Наразі, як зазначалось судом вище, факт незаконності звільнення з посади ОСОБА_1 відповідачем встановлено судовим рішенням у справі № 761/26633/19 Шевченківського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили та є прєюдиційним для даного спору.

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідно до приписів статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі наказом виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" № 3-К від 26.02.2020, виданим на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у справі № 761/26633/19, у відповідача виник обов`язок компенсувати позивачу Київського міського центру зайнятості суму виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг, наданих ОСОБА_1 як безробітній.

При цьому як визначено частиною 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Таким чином, ключовою ознакою роботодавця в правовідносинах, що виникають у зв`язку із загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, у т. ч. на випадок безробіття, зокрема, для цілей відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в порядку статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", є самостійне ведення таким суб`єктом розрахунків із застрахованими особами (подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 927/171/17).

У даному випадку в розумінні частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" по відношенню до гр. ОСОБА_1 є роботодавцем, а тому саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

З метою досудового врегулювання спору позивач 03.07.2020 направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" повідомлення № 291.5-1609/20 від 30.03.2020 про необхідність сплати коштів на суму 13 449,06 коп., відповідно до якої пропонував останньому в добровільному порядку протягом 15 календарних днів відшкодувати кошти, витрачені на виплату ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в період з 07.02.2020 по 25.03.2020 на загальну суму 13 449,06 грн.

Факт надсилання повідомлення на адресу відповідача та отримання останнім 06.07.2020 підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку від 03.07.2020 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 033.

Проте, відповідач, у відповідь на повідомлення позивача про необхідність сплати коштів, листом № 125/01-491 від 13.07.2020, копія якого наявна в матеріалах справи, зазначив про відсутність вини Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" у безпідставній виплаті ОСОБА_1 допомоги по безробіттю та вказав на безпідставність та неправомірність вимог Київського міського центру зайнятості.

Таким чином, з огляду на норми частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття», внаслідок невиконання відповідачем обов`язку з повернення суми виплаченого безробітному забезпечення та вартості наданих соціальних послуг в сумі 13 449,06 грн. в добровільному порядку у зв`язку з поновленням безробітного на роботі за рішенням суду, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у вказаному розмірі, з позовом про стягнення якої позивач звернувся в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду доказів на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів Київському міському центру зайнятості в розмірі 13 449,06 грн.

В свою чергу заперечення відповідача проти позову з посиланням на відсутність протиправної поведінки відповідача та, відповідно, відсутність вини відповідача у виникненні надлишково виплачених позивачем ОСОБА_1 коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття, судом не приймаються до уваги, з огляду на те, що за змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Окрім того, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18).

Окрім того, у пункті 1 частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

З огляду на викладене суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) відсутні.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Оскільки виплату забезпечення здійснює позивач, а не відповідач, то такий обов`язок у безробітного виникає саме перед позивачем.

При цьому відповідно до підпункту 4 пункту 2 статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії наказу виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" № 3-К від 26.02.2020 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу роботи з персоналом ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг" за сумісництвом з 10.06.2019, гр. ОСОБА_1 був ознайомлений з відповідним наказом 26.02.2020, про що свідчить особистий підпис гр. ОСОБА_1 на наказі відповідача.

З позовної заяви вбачається та не заперечується позивачем, що гр. ОСОБА_1 не було повідомлено Шевченківську районну філію Київського міського центру зайнятості про його поновлення (наказом від 26.02.2020 № К-3) на посаді начальника відділу роботи з персоналом ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдінг", що свідчить про недотримання гр. ОСОБА_1 вимог статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"

Судом встановлено, що в зв`язку з неповідомленням гр. ОСОБА_1 про поновлення його на роботі згідно з наказом № К-3 від 26.02.2020, позивачем здійснювалась виплата допомоги гр. ОСОБА_1 по 25.03.2020.

З огляду на те, що за змістом пункту 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, враховуючи те, що з 26.02.2020 гр. ОСОБА_1 було поновлено на роботі, виплата допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 мала б здійснюватися до 26.02.2020.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивач не має права вимагати відшкодування з відповідача коштів по виплаті допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період після його поновлення на роботі, у заявку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача виплаченої суми допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період з 26.02.2020 по 25.03.2020 в розмірі 7 940,39 грн. визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань з повернення Київському міському центру зайнятості виплаченої суми допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період з 07.02.2020 по 25.02.2020 в розмірі 5 508,67 грн., розмір боргу відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів сплати коштів відповідач суду не представив, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача виплаченої суми допомоги по безробіттю підлягають частковому задоволенню в сумі 5 508,67 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, ) на користь Київського міського центру зайнятості (01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 47 Б; ) кошти у розмірі 5 508 (п`ять тисяч п`ятсот вісім) грн. 67 коп. та судовий збір у розмірі 860 (вісімсот шістдесят) грн. 97 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 16 листопада 2021.

Суддя А.М. Селівон