ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3622/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Назимко Андрія Олександровича ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 )

до Фізичної особи-підприємця Калити Владислава Миколайовича ( АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_2 )

про стягнення 162915,21 грн.

за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ФОП Назимко Андрій Олександрович, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, ФОП Калити Владислава Миколайовича, про стягнення з відповідача 162915,21 грн., що складаються з основного боргу у сумі 85020,00 грн., пені у сумі 6345,05 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 25.01.2021 року по 06.08.2021року; інфляційних збитків у суму 4242,50 грн. за період з 25.01.2021 року по 06.08.2021 року; 3% річних у сумі 1 355,66 грн. за період з 25.01.2021 року по 06.08.2021 року та суми упущеної вигоди у розмірі 65 952,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки № 2501-1 від 25 січня 2021 року. Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.09.2021 р. було прийнято позовну заяву ФОП Назимко Андрія Олександровича до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/3622/21, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У судовому засіданні 05.10.2021 р. було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 02.11.2021 р. об 11:00, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

Позивачем надано до матеріалів справи заяву про розгляд справи без його участі (вх. 23170 від 04.10.202), відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі, враховуючи обставини викладені у позовній заяві та надані докази.

У судові засідання відповідач явку свого повноважного представника не забезпечив. Разом з тим, на до канцелярії господарського суду Харківської області 01.11.2021 від відповідача надійшла заява, зареєстрована за вх. № 25579, в якій викладено прохання відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши подану заяву відповідача про відкладення розгляду судом встановлено відсутність правових підстав для його задоволення. При цьому суд враховує, що: справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, провадження у справі відкрито 10.09.2021, тобто двухмісячний строк розгляду справи спливає 09.11.2021, та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 календарних днів з дня вручення ухвали від 10.09.2021, який з урахуванням дати вказаної у поштовій довідці - 20.09.2021 сплив 05.10.2021 і відповідач своїм правом наданим статтями 165, 178, 251 Господарського процесуального кодексу України не скористався; протокольною ухвалою суду від 05.10.2021 розгляд справи уже відкладався, при цьому, явка відповідача не визнавалась судом обов`язковою; приписи частини 2 статті 42, частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують учасників справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, добросовісно користуватися процесуальними правами та не зловживати ними.

Разом з цим, суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що кожен зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Саме лише посилання представника відповідача на необхідність ознайомлення з матеріалами справи, за відсутності інших об`єктивних обставин, в т. ч. обумовлених частиною 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, не є підставою для відкладення розгляду справи. Одночасно суд наголошує, що представник відповідача не був обмежений у праві ознайомитись з матеріалами справи до судового засідання та не був позбавлений права з`явитись у судове засідання та викласти правову позицію щодо правовідносин, що склались між сторонами. Нез`явлення представника відповідача в судове засідання 02.11.2021 не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого клопотання відповідача, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовляє.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, та відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

25.01.2021 року між Фізичною особою-підприємцем Калита Владиславом Миколайовичем (постачальник, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Назимко Андрієм Олександровичем (покупець, позивач) було укладено договір поставки № 2501-1, відповідно до умов якого відповідач, як постачальник, зобов`язався поставити та передати у власність позивачу, як покупцю, лушпиння соняшникове пресоване гранульоване (альтернативне паливо пiлети з лузги соняшника) (надалi - «Товар») на умовах визначених в договорi, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити його вартість в порядку та на умовах визначених цим Договором.

Цей Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2021 р. (пункти 8.1. договору).

Пунктом 3.2. договору було визначено, що розрахунок здійснюється в наступному порядку: 100% передоплата за товар.

Згідно п. 7.3. зазначеного договору, сторона, для якої створилась неможливість належного виконання своїх зобов`язань, повинна негайно (не пізніше семи днів з моменту їх виникнення) в письмову вигляді проінформувати іншу сторону про виникнення форс-мажорних обставин, що не дозволяють належним чином виконувати свої зобов`язання.

Розділом 5 договору зазначено, що усі спори/розбіжності, що можуть виникнути при виконанні умов даного Договору, або у зв`язку з ним будуть вирішуватись сторонами шляхом переговорів. У разі неможливості вирішення спору шляхом переговорів, спір вирішується в судовому порядку.

Крім того, судом встановлено, що порядок поставки товару, сторонами було узгоджено у розділі 2 договору "здавання-приймання товару", а саме унормовано, що базис поставки товару - склад постачальника згідно перевізним документам (п. 2.1); поставка товару здійснюється за рахунок покупця (п. 2.2); умови поставки товару можуть змінюватися за погодженням сторін (п. 2.3); сторони погоджуються, що зважування товару проводиться на повіреній вазі на території постачальника, покази якої зазначаються у видаткових накладних і на підставі яких здійснюються остаточні розрахунки за поставлений товар (п. 2.4); датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної, або іншого документу, що може підтвердити факт поставки товару за цим договором (п. 2.5); право власності на товар (партію товару) переходить до покупця після підписання сторонами видаткової накладної (п. 2.6); ризик випадкової загибелі або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної (п. 2.7); документи на товар, які постачальник зобов`язаний передати покупцеві: видаткова накладна на товар; рахунок-фактура; податкова накладна, складена в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному чинним законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних, що виписується в момент виникнення податкових зобов`язань у відповідності до ст. 187 Податкового кодексу України та порядку електронного адміністрування ПДВ, затвердженого Постановою КМУ від 16.10.2014 № 569.

Як зазначає позивач у позовній заяві, на виконання своїх зобов`язань за договором поставки № 2501-1, на підставі наданого відповідачем рахунку № 1 від 14.01.2021 (а.с. 13) ФОП Назимко А.О. було здійснено передоплата за товар у розмірі 85020,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 157 (а.с. 14).

В свою чергу, відповідач не виконав свою частину домовленості та не поставив обумовлений сторонами товар (гранульоване лушпиння соняшникове (альтернативне паливо пiлети з лузги соняшника) у кількості 60 т. за ціною 1417,00 грн на загальну суму 85020,00 грн.

Позивач зазначає, що він намагався у телефонному режимі врегулювати з відповідачем питання щодо поставки товару за вказаним договором або ж повернення коштів, але відповідач на телефонні дзвінки перестав відповідати, тому було вирішено направити претензію відповідачу засобами поштового зв`язку.

Так, 14.06.2021 р. позивачем було направлено претензію № 2 відповідачу з вимогою про повернення сплачених грошових коштів у розмірі 85020,00 грн. та сплати штрафних санкцій у розмірі 32513,24 грн, враховуючи розмір упущеної вигоди.

Проте, як зазначає позивач, відповідач відповіді на претензію не надав, грошові кошти в розмірі 85020,00 грн. грн. не повернув, штрафні санкції не сплатив, більше того, відповідач взагалі перестав виходити на контакт: не відповідає на телефонні дзвінки та усіма способами намагається уникнути відповідальності.

Такі обставини щодо невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та не повернення сплаченої передплати, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку шляхом стягнення основного боргу у розмірі 85020,00 грн.

Крім того, в зв`язку з простроченням відповідачем своїх зобов`язань за загальний період з 25.01.2021 року по 06.08.2021 (включно) позивачем нараховано до стягнення з відповідача: пеню у розмірі 6345,05 грн; інфляційні збитки за період з 25.01.2021 року по 06.08.2021 року у розмірі 4242,50 грн; суму відсотків за користування грошовими коштами за період з 25.01.2021 року по 06.08.2021 року у розмірі 1 355,66 грн.

Одночасно, позивач стверджує, що укладаючи договір № 2501-1, він був впевнений у його повному виконанні та надійності партнера ФОП Калити В.М. та планував в подальшому поставити такий товар своїм потенційним замовникам завдяки державним замовленням та отримати за вказаними договорами певний прибуток, проте у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань по вказаному договору, позивач не отримав товар та не реалізував його, а тому сума упущеної вигоди дорівнює 65 952,00 грн. На підтвердження суми упущеної вигоди, позивач посилається на:

- укладений між позивачем та Комунальним закладом освіти "Василівська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів Раївської сільської ради" Синельниківського району Дніпропетровської області, договір № 03/3 від 10.03.2021 року на поставку 38 тонн Твердого палива (Лушпиння соняшника гранульоване та/або гранули з лузги соняшнику) на суму 115 900,00 грн, за яким позивач планував отримати чистого доходу у розмірі 34 200,00 грн. *38=34 200 грн);

- укладений між позивачем та Відділом культури, молоді та спорту виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради, договір купівлі-продажу № 6 від 28.01.2021 року на поставку 56 тонн Твердого палива (Паливні гранули (пелети) з лушпиння соняшника) на суму 152 152,00 грн, за яким позивач планував отримати чистого доходу у розмірі 31 752,00 грн. *56=31 752 грн).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами досягнуто згоди щодо укладення договору поставки, предметом якого є лушпиння соняшникове пресоване гранульоване (альтернативне паливо пiлети з лузги соняшника), який було підписано між сторонами 25 січня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Крім того, судом встановлено, що 14 січня 2021 року позивачу, як покупцю, було виставлено відповідачем, як постачальником, рахунок на оплату № 1 від 14.01.2021 товару - гранульоване лушпиння соняшникове (альтернативне паливо пiлети з лузги соняшника) на загальну суму 85020,00 грн.

При цьому суд констатує, що виставлення рахунку на оплату товару від 14.01.2021, передувало укладенню договору поставки № 2501-1 від 25.01.2021 та при укладенні спірного договору поставки не було обумовлено, що вистелений рахунок та здійснена оплата на суму 85020,00 грн. вчинені в межах договору поставки.

Одночасно суд констатує, що ані в рахунку на оплату, ані при визначенні умов договору поставки, сторонами не було узгоджено строк поставки товару.

При цьому, договором визначено лише, що базис поставки товару - склад постачальника згідно перевізних документів; мови поставки товару можуть змінюватись за погодженням сторін.

Доказів звернення позивача до відповідача з вимогами щодо виконання взятих на себе зобов`язань про поставку товару в межах договору поставки № 2501-1 від 25.01.2021 до матеріалів справи не надано.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що позивач на підставі платіжного доручення № 157 від 15.01.2021 перерахував відповідачу попередню оплату за товар в загальному розмірі 85020,00 грн на підставі виставленого рахунку на оплату № 1 від 14.01.2021 (а.с. 13-14).

Таким чином у відповідача, внаслідок оплати позивачем обумовленого у рахунку на оплату товару на суму 85020,00 грн, виник кореспондуючий обов`язок поставити його.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем обов`язку з поставки товару позивачу.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доказів того, що сторонами було досягнуто домовленості щодо строку поставки товару до матеріалів справи не надано.

Згідно з ч.1ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки сторонами не було досягнуто домовленості щодо строку здійснення поставки, то відповідач не може бути визнаний таким, що прострочи виконання взятого на себе зобов`язання щодо поставки товару.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що позивачем, враховуючи правовідносини що склались між сторонами, було реалізовано право на відмову від договору шляхом направлення претензії з вимогою повернути грошові кошти перераховані в якості передплати.

Приписами ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, визначене цією нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ці докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем щодо перерахування на його користь грошових коштів на суму 85020,00 грн за товар гранульоване лушпиння соняшника, яке не було поставлено, не спростував; доказів повернення попередньої оплати або доказів поставки товару не надав, - позовні вимоги про стягнення боргу в розмірі 85020,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних та збитків (упущеної вигоди), то суд не знаходить правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, при урегулюванні сторонами правовідносин, які виникли між ними, останні не визначили строку поставки товару, а відтак позивачем у не доведено прострочення взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару, а відтак і не доведено виникнення обов`язку відповідача з відшкодування завданих збитків, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків визнаються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Одночасно суд наголошує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, можливе за виконання лише грошового зобов`язання, тобто, в даному випадку, за прострочення виконання відповідачем обов`язку повернути позивачу суму попередньої оплати (а не за прострочення обов`язку з поставки товару, що є негрошовим зобов`язанням). Натомість позивачем нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено з 25.01.2021 р., тобто з моменту укладення договору, разом з тим не доведено факт прострочення відповідачем взятих на себе зобов`язань з цієї дати.

Крім того, судом враховано, що при зверненні позивача до відповідача з претензією № 2, з якою може бути пов`язано початок прострочення відповідача щодо виконання грошового зобов`язання про повернення попередньої оплати, позивачем також не визначено строку такого повернення грошових коштів.

Тобто, позивачем не було визначено строку повернення суми попередньої оплати, а одразу останній звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми попередньої оплати.

За таких обставин, оскільки позивач нараховує 3% річні та інфляційні за період, коли у відповідача не існувало обов`язку з повернення попередньої оплати (грошове зобов`язання), так як сторонами не було визначено строк ані поставки товару, ані строк повернення грошових коштів, суд дійшов висновку про відмову у позові в частині стягнення з відповідача заявлених збитків, пені, 3% річних та інфляційних втрат (у зв`язку з відсутністю прострочення виконання грошового зобов`язання - зобов`язання з повернення попередньої оплати у нарахований позивачем період).

Крім того, в частині вимог про стягнення пені, суд додатково констатує, що позивачем не доведено, що попередня оплата була здійснена в межах письмового договору поставки (укладеного 25.01.2021), який було укладено сторонами пізніше ніж вчинені дії по перерахуванню грошових коштів за поставку товару, домовленість про яку була досягнута 14.01.2021.

Натомість приписи статті 547 ЦК України, якою унормовано вимоги до форми правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання, встановлюють, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку наявним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову на суму основного боргу у розмірі 85020,00 грн, враховуючи мотиви щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог щодо стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат та упущеної вигоди.

Крім того, при вирішенні спору, керуючись приписами абз. 2 пп. 65.10.8 ст. 65 ПКУ відносно того, що держреєстрація припинення підприємницької діяльності ФОП не припиняє його зобов`язань, що виникли під час її провадження, та не змінює строків, порядку виконання цих зобов`язань та застосування санкцій за їхнє невиконання, суд визнає правомірним звернення позивача за захистом своїх прав до відповідача, яким припинено статус ФОП, в порядку господарського судочинства.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Згідно з приписами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір вник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зважаючи на те, що спір виник у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку своїх зобов`язань, а також враховуючи сплату позивачем за подання позову судового збору у мінімальному розмірі визначеному ЗУ "Про судовий збір", суд керуючись приписами ч. 9. ст. 129 ГПК України, вважає за можливе судовий збір у розмірі 2270,00 грн., сплачений позивачем, покласти на відповідача у повному обсязі та стягнути з останнього на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Калити Владислава Миколайовича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Назимка Андрія Олександровича ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_3 -9, Ідентифікаційний код НОМЕР_1 , р/р: IBAN НОМЕР_3 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», МФО (код банку): 320649) суму основного боргу у розмірі 85020,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено "08" листопада 2021 р.

Суддя М.І. Шатерніков