УХВАЛА

11 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 904/1860/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Васьковського О.В., Случа О.В.,

секретар судового засідання - Крапивної А.М.,

за участю представників:

Державного підприємства «Державне Київське

конструкторське бюро «Луч» - Працюка В.Л., Матвєєва О.М., Ярусевича Є.В.,

Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання

«Павлоградський хімічний завод» - не з`явився,

Міністерства оборони України - не з`явився,

розглянувши у закритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 (у складі колегії суддів: Грек Б.М. (головуючий), Кравчук Г.А., Верховець А.А.)

у справі № 904/1860/20

за позовом Державного підприємства «Державне Київське конструкторське бюро «Луч»

до Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України,

про стягнення 1 782 930,31 грн,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Державне Київське конструкторське бюро «Луч» (далі - ДП «ДККБ «Луч») звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» (далі - ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод») про стягнення заборгованості за договором на виконання робіт від 15.12.2017 у сумі 1 782 930,31 грн, у тому числі основний борг - 1 417 222,33 грн, пеня - 257 934,46 грн, інфляційні втрати - 55 966,77 грн, 3 % річних - 51 806,75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що отримана відповідачем сума попередньої оплати за договором на виконання робіт, укладеним між сторонами, є більшою, ніж погоджена генеральним замовником договірна ціна першого етапу робіт за цим договором, тому сума переплати за договором підлягає поверненню позивачу.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2020 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Міністерство оборони України.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2020 матеріали справи № 904/1860/20 направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» на користь ДП «ДККБ «Луч» заборгованість у сумі 1 417 222,33 грн і судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у червні 2021 року ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 залишити в силі.

ДП «ДККБ «Луч» подало до суду заперечення проти відкриття касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.09.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 904/1860/20 за касаційною скаргою ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у заритому судовому засіданні на 11.11.2021.

ДП «ДККБ «Луч» у відзиві на касаційну скаргу, навівши відповідні обґрунтування, просило закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 у справі № 904/1860/20.

10.11.2021 на адресу Верховного Суду надійшло клопотання, у якому представник Міністерства оборони України Ковальчук І.В. просить відкласти розгляд справи у зв`язку з необхідністю отримання допуску до державної таємниці.

У судовому засіданні 11.11.2021 Верховний Суд, обговоривши подане клопотання, виходить із такого.

Відповідно до частин 1, 3 статті 56 ГПК сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

У частині 3 статті 301 ГПК визначено, що розгляд справ у суді касаційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою (частина 1 статті 120 ГПК).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.09.2021, якою, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі № 904/1860/20 та призначено касаційну скаргу до розгляду у закритому судовому засіданні, явку представників учасників справи не визнавалося обов`язковою.

Суд касаційної інстанції зважає й на те, що представники Міністерства оборони України брали участь у процесі розгляду справи в судах попередніх інстанцій, у тому числі Ковальчук І.В. з належно оформленими повноваженнями на представництво; справа з касаційною скаргою знаходиться в провадженні Верховного Суду з липня 2021 року, отже, Міністерство оборони України не було позбавлено можливості направити для участі у справі в суді касаційної інстанції іншого представника з належно оформленими повноваженнями на представництво або переоформити повноваження представника, яким було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

З огляду на викладене, Верховний Суд відмовляє у задоволенні клопотання Міністерства оборони України про відкладення розгляду справи.

ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» у судове засідання направило представника без належно оформлених повноважень.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників ДП «ДККБ «Луч», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 15.12.2017 між ДП «ДККБ «Луч» (замовник) і ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» (виконавець) укладено договір на виконання робіт, за умовами якого виконавець зобов`язався за завданням замовника з дотриманням вимог законодавства виконати роботи, що зазначено в Календарному плані за договором (додаток 1 до договору), а замовник - прийняти та оплатити їх (пункт 1.1); орієнтовна ціна договору, погоджена сторонами, зафіксована у Протоколі погодження орієнтовної ціни на виконання робіт (додаток 2 до договору); витрати на виконання робіт можуть уточнюватися у ході робіт (пункт 2.1).

Також відповідно до умов договору орієнтовна ціна робіт на момент укладення договору погоджена сторонами на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів з визначення орієнтовної ціни та наданого 227 ВП висновку про рівень орієнтовної ціни (пункт 2.2); виконані відповідно до Календарного плану роботи після приймання в порядку, передбаченому договором, оплачуються замовником за договірною ціною, встановленою сторонами в Протоколі погодження договірної ціни (пункт 2.3); рівень договірної ціни, визначених Протоколом погодження договірної ціни, перевіряється 227 ВП шляхом аналізу собівартості, первинних та зведених документів бухгалтерського обліку виконавця, трудомісткості робіт та розгляду розрахунково-калькуляційних матеріалів, складених виконавцем, із складанням та надання замовнику відповідно висновку щодо рівня договірної ціни; оплата робіт за орієнтовною ціною не здійснюється (крім випадку, передбаченого у пункті 2.11 договору) (пункт 2.4); контроль за витрачанням виконавцем коштів, що спрямовуються на виконання робіт за договором, здійснює 227 ВП (пункт 2.5).

За змістом пункту 2.6 договору виконавець за 10 днів до встановленого Календарним планом терміну виконання направляє повідомлення замовнику про готовність до здачі виконаних робіт. Виконавець у термін до 25 днів після закінчення робіт, у встановлений Календарним планом термін, надає 227 ВП розрахунково-калькуляційні матеріали щодо договірної ціни, складені на підставі фактичних витрат (у тому числі по роботам, виконаним співвиконавцями). 227 ВП впродовж п`яти днів після отримання розрахунково-калькуляційних матеріалів від виконавця надає їх перевіреними та завізованими разом з Висновком щодо договірної ціни 634 ВП. Розрахунково-калькуляційні матеріали складаються виконавцем та співвиконавцями відповідно до вимог облікової політики виконавця, визначеної згідно з Методичними рекомендаціями з формування собівартості продукції (робіт, послуг) у промисловості, затверджених наказом Мінпромполітики України від 09.07.2007 № 373, діючих нормативних документів з ціноутворення та встановлених економічно обґрунтованих норм матеріальних та трудових витрат на виконання робіт.

Згідно з пунктом 2.9 договору у редакції Протоколу узгодження розбіжностей до Протоколу № 1 розбіжностей, замовник на підставі протоколу узгодження орієнтовної ціни робіт здійснює попередню оплату (авансування) у розмірі 80 % від орієнтовної ціни робіт (етапу) при умові отримання коштів від Генерального замовника.

У пункті 2.12 договору встановлено, що оплата (остаточні розрахунки) за виконані та прийняті роботи здійснюється замовником протягом 3-х банківських днів після отримання коштів від Генерального замовника на підставі пред`явленого виконавцем рахунку-фактури, затвердженого замовником акта здачі-приймання та Протоколу погодження договірної ціни, посвідчення представництва замовника встановленої форми, висновку представництва замовника щодо рівня договірної ціни.

Відповідно до пункту 2.14 договору в редакції Протоколу узгодження розбіжностей до Протоколу № 1 розбіжностей відповідальність за правильність розрахунку (формування) та застосування цін на роботи, що виконуються за даним договором (у тому числі цін на матеріали та покупні комплектувальні вироби), обґрунтування витрат на всіх етапах її виконання покладається на керівника 227 ВП. Орієнтовна (договірна) ціна робіт (етапу) за даним договором підлягає погодженню замовником з 634 ВП та Генеральним замовником у складі орієнтовної (договірної) ціни робіт (етапу) за державним контрактом від 06.08.2015. У разі зміни договірної ціни 634 ВП або Генеральним замовником ціна робіт (етапу) підлягає коригуванню.

Порядок приймання і передачу виконаних робіт та наданих послуг сторони визначили у пунктах 3.1, 3.4 договору, за змістом яких передача виконавцем замовнику виконаних робіт за договором до терміну погодження договірної ціни здійснюється на підставі проміжних актів здачі-приймання по орієнтовній ціні згідно з протоколом погодження орієнтовної ціни (пункт 3.1). Проект акта здачі-приймання надається на затвердження замовнику разом з такими документами: висновок представництва замовника; протокол погодження договірної ціни; завізовані 227 ВП розрахунково-калькуляційні матеріали щодо договірної ціни; копії інших документів, перелічених у договорі, у разі потреби за запитом замовника. Замовник не пізніше десятиденного терміну після отримання акта здачі-приймання затверджує його за умови прийняття роботи Генеральним замовником або надає вмотивовану відмову в затвердженні акта здачі-приймання. Якщо замовник в десятиденний термін після отримання акта здачі-приймання не погодив його та не надав виконавцю мотивовану відмову, акт здачі-приймання вважається прийнятим (пункт 3.4).

Також судами установлено, що за Календарним планом строк виконання 1 етапу робіт встановлено з 15.12.2017 по 25.07.2018.

Відповідно до Протоколу погодження орієнтовної ціни на виконання робіт (додаток 2 до договору) визначено загальну орієнтовну вартість робіт за договором у сумі 10 942 519,66 грн з урахуванням ПДВ, у тому числі вартість 1 етапу робіт у сумі 2 471 032,07 грн з ПДВ.

Відповідно до Калькуляції № 1 визначення орієнтовної ціни (додаток 1 до зведеної калькуляції до договору) визначено рівень орієнтовної ціни до проекту договору на виконання 1 етапу робіт у сумі 2 471 032,07 грн з ПДВ.

На виконання умов пункту 2.9 договору позивач перерахував на рахунок відповідача 1 976 825,66 грн попередньої оплати на виконання 1 етапу робіт, що підтверджується банківською випискою.

Разом із тим судом апеляційної інстанції установлено, що 16.08.2018 ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» на підставі акта № 1 здачі-приймання робіт передано ДП «ДККБ «Луч» роботи по 1 етапу за договором, у якому зазначено, що вартість (договірна ціна) цих робіт фактично становить 2 471 032,07 грн з ПДВ і з урахуванням авансового платежу на суму 1 976 825,66 грн до перерахування підлягало 494 206,41 грн.

Відповідно до висновку 227 ВП від 17.08.2018 № 868, який складено на підставі поданих ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» документів щодо визначення рівня договірної ціни, ціну виконання робіт по 1 етапу договору визначено на рівні 2 471 032,07 грн.

18.08.2018 ДП «ДККБ «Луч» листом № 23-17/183 відповідно до умов договору від 15.12.2017 та державного контракту направило на адресу 634 ВП розрахунково-калькуляційні матеріали на розгляд та погодження, яким 29.08.2018 було складено висновок № 767.

Генеральним замовником - Міністерством оборони України листами від 11.09.2018 та від 26.09.2018 було витребувано додаткові обґрунтування для визначення рівня договірної ціни, а саме розгорнуті розрахунки за кожною статтею калькуляції, оскільки висновок 227 ВП від 17.08.2018 № 868 за етапом 1 договору не відповідав встановленим вимогам.

За результатами опрацювання відповідних документів і висновків ВП Генеральним замовником погоджено договірну ціну 1 етапу договору в сумі 559 603,33 грн у зв`язку із неприйняттям робіт з розробки технологічної документації по 1 етапу договору, оскільки ці роботи не було передбачено ані державним контрактом, ані умовами договору від 15.12.2017.

У акті № 1 від 16.08.2018 здачі-приймання робіт по етапу 1 договору від 15.12.2017 на суму 2 471 032,07 грн зазначено, що цей акт погоджено з 227 ВП, 634 ВП та підписано замовником з приміткою, що цей акт затверджено ДП «ДККБ «Луч» в сумі 559 603,33 грн, яка прийнята Генеральним замовником. Відповідно до пункту 2.14 договору від 15.12.2017 акт підлягає коригуванню.

Крім того, судом апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2020, яке набрало законної сили, у справі № 910/9757/19 за позовом ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» до ДП «ДККБ «Луч», третя особа - Міністерство оборони України, про стягнення 645 512,32 грн (у тому числі 494 206,41 грн основний борг, пеня, 3 % річних та інфляційні втрати), відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ДП «ДККБ «Луч» коштів як остаточного розрахунку з оплати 1 етапу робіт за договором від 15.12.2017. При цьому судом при вирішенні цієї справи встановлено обставини, за якими акт № 1 здачі-приймання робіт на суму 2 471 032,07 грн підписано ДП «ДККБ «Луч» як замовником, однак відповідно до пунктів 2.14 та 3.1 договору від 15.12.2017 роботи прийнято 634 ВП та Генеральним замовником тільки на суму 559 603,33 грн, оскільки до ціни робіт 1 етапу виконавцем було необґрунтовано включено роботи з розробки комплектів технологічної документації, що не передбачено умовами договору, тому оплата таких робіт не може регулюватися договором від 15.12.2017, на підставі якого було здійснено авансування робіт на суму 1 976 825,66 грн.

Предметом позову у справі № 904/1860/20, яка розглядається, є вимога ДП «ДККБ «Луч», заявлена до ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод», про стягнення заборгованості за договором на виконання робіт у сумі 1 782 930,31 грн, у тому числі основний боргу - 1 417 222,33 грн, пеня - 257 934,46 грн, інфляційні втрати - 55 966,77 грн, 3 % річних - 51 806,75 грн, обґрунтована обставинами отримання відповідачем попередньої оплати за договором від 15.12.2017 у сумі, що є більшою, ніж погоджена генеральним замовником договірна ціна першого етапу робіт за цим договором, тому різниця у сумах відповідно до умов договору підлягає поверненню позивачу.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив і мотивував таке рішення тим, що вартість виконаних робіт за договором відповідно до акта № 1 від 16.08.2018 становить 2 471 032,07 грн, цей акт було отримано позивачем, однак останнім у 10-денний строк не було надано заперечень щодо його змісту та не повернуто підписаного примірника, тому роботи вважаються прийнятими в повному обсязі без зауважень, що свідчить про необґрунтованість позовних вимоги.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості в сумі 1 417 222,33 грн, виходив із того, що за встановлених у справі обставин, а також з огляду на обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/9757/19, ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» відповідно до договору від 15.12.2017 виконано, а ДП «ДККБ «Луч» прийнято роботи на суму 559 603,33 грн, тому різниця між сумою попередньої оплати та вартістю виконаних відповідно до умов договору робіт підлягає поверненню замовнику.

У поданій касаційній скарзі ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» зазначило про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 853 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), оскільки, зокрема поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися ті обставини, що позивач як замовник у встановлений умовами договору десятиденний строк наданий відповідачем (виконавцем) акт здачі-приймання не затвердив та мотивованої відмови від його затвердження не надав, тому замовник, який в порушення вимог ЦК безпідставно відмовився від прийняття робіт і своєчасно не заявив про їх недоліки (за наявності таких), не звільняється від обов`язку оплатити їх. При цьому скаржник послався на те, що висновки суду апеляційної інстанції у цій справі не відповідають висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 927/414/17, від 04.06.2018 у справі № 908/3519/16, від 05.06.2018 у справі № 910/16804/17, від 26.06.2018 у справі № 902/1370/15, від 19.09.2018 у справі № 905/1090/17, від 06.08.2018 у справі № 911/662/17, від 19.06.2019 у справі № 910/11191/18, від 18.07.2019 у справі № 910/6491/18, від 21.08.2019 у справі № 917/1489/18, від 12.02.2020 у справі № 910/21067/17, від 03.04.2020 у справі № 910/17626/18.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет і підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

У касаційній скарзі ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» наявність підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, обґрунтувало висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2018 у справі № 927/414/17, від 04.06.2018 у справі № 908/3519/16, від 05.06.2018 у справі № 910/16804/17, від 26.06.2018 у справі № 902/1370/15, від 19.09.2018 у справі № 905/1090/17, від 06.08.2018 у справі № 911/662/17, від 19.06.2019 у справі № 910/11191/18, від 18.07.2019 у справі № 910/6491/18, від 21.08.2019 у справі № 917/1489/18, від 12.02.2020 у справі № 910/21067/17, від 03.04.2020 у справі № 910/17626/18.

Так, Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у справах № 902/1370/15, № 910/16804/17, № 910/17626/18, № 910/21067/17, № 917/1489/18, № 910/6491/18, № 911/662/17, № 905/1090/17, № 908/3519/16, у яких предметом позову були, між іншим, вимоги про стягнення оплати виконаних робіт за договором підряду, у зазначених постановах навів висновок, зокрема про те, що ухилення замовника від прийняття виконаних підрядником робіт за актом приймання-передачі та відсутність його зауважень щодо якості виконаних робіт не звільняє замовника від обов`язку оплатити такі виконані роботи.

У справі № 927/414/17 (постанова від 27.03.2018) за позовом виконавця про стягнення заборгованості з підстав порушення замовником умов договору підряду на розробку проектно-кошторисної документації та зустрічним позовом про стягнення авансового платежу, Верховний Суд скасував постановлені у справі судові рішення про відмову у задоволенні позовів і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказавши на невиконання судами попередніх інстанцій свого обов`язку під час вирішення спору встановити обставини, що мають значення для справи, надати їм правову оцінку, а також оцінку всім доказам.

У справі № 910/11191/18 предметом позову є стягнення штрафних санкцій за порушення відповідачем зобов`язань за договором генерального підряду щодо строків виконання робіт.

Натомість у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, надавши правову оцінку правовідносинам сторін, встановленим фактичним обставинам справи, умовам договору від 15.12.2017, поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, з огляду на обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/9757/19, зазначив, що у даному випадку сторонами у договорі передбачено, що оплата робіт за орієнтовною ціною не здійснюється; підписанню акта здачі-приймання робіт замовником, за яким здійснюються розрахунки за виконані роботи, передує відповідний процес прийняття робіт по 1 етапу за договором від 15.12.2017 та погодження орієнтовної ціни Генеральним замовником як частина виконання робіт у рамках державного контракту, укладеного між ДП «ДККБ «Луч» і Міністерством оборони України (Генеральний замовник), і з такими умовами договору відповідач був ознайомлений, тому саме по собі направлення замовнику акта здачі-приймання робіт без відповідного прийняття робіт Генеральним замовником і узгодження ціни робіт по 1 етапу за договором від 15.12.2017 не є передбаченою договором підставою для їх прийняття та здійснення розрахунків. Водночас судом апеляційної інстанції встановлено обставинами, за якими позивачем як замовником за договором було у встановленому порядку повідомлено відповідача як виконавця про направлення акта здачі-приймання робіт на погодження.

Таким чином, аналіз висновків, зроблених у судовому рішенні у справі № 904/1860/20, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 у справі № 904/1860/20.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: О.В. Васьковський

О.В. Случ