ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2021 року м.Дніпро Справа № 912/1493/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від відповідача: Дмитрух Д.М., ордер серія ВА № 1019267 від 07.09.2021 р., адвокат;

представник позивача в судове засідання не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кропивницького комунального підприємства на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 21.07.2021, ухвалене суддею Бестаченко О.Л., м. Кропивницький, повний текст якого підписаний 21.07.2021, у справі №912/1493/21

за позовом Кропивницького комунального підприємства, Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Кропивницьке

до Приватного підприємства "Шевченків Лан", Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Кропивницьке,

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Кропивницького комунального підприємства, яка містить вимоги до Приватного підприємства "Шевченків Лан" про визнання договору про спільний обробіток земельної ділянки від 17.05.2018, укладеного між Кропивницьким комунальним підприємством та Приватним підприємством "Шевченків Лан", який посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Поляковою Н.В., що зареєстрований в реєстрі за № 240, недійсним, з покладанням на відповідача витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладанням договору про спільний обробіток земельної ділянки від 17.05.2018, сторони фактично приховали укладення договору оренди земельної ділянки (удаваний договір), а тому даний договір підлягає визнанню в судовому порядку недійсним.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 21.07.2021 у справі №912/1493/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Кропивницьке комунальне підприємство, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин справи, які суд визнав встановленими, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що основні положення договору про спільний обробіток земельної ділянки від 17.05.2018 стосуються умов платного використання Приватним підприємством "Шевченків Лан" земельної ділянки з метою її обробітку, посіву та вирощування сільськогосподарської продукції, тобто використання її для сільськогосподарського виробництва, що по своїй суті є договором оренди землі. Тобто, виходячи з наведених умов договору та обставин справи, фактично позивач за спірним договором передав відповідачу у платне користування земельну ділянку для виробництва та реалізації сільськогосподарської продукції, при цьому не уклавши договір оренди земельної ділянки у відповідності до вимог Земельного кодексу України та статей 4, 15 Закону України "Про оренду землі".

Звертає увагу, що у постійного користувача, яким в даному випадку є позивач, відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою, у вигляді її продажу або надання її в оренду.

Наголошує, що відповідно до оскаржуваного договору, вирощування, переробка та реалізація товарної сільськогосподарської продукції здійсняється тільки відповідачем без участі позивача, що не відповідає вимогам ст.1131 ЦК України, а позивач лише отримує грошові кошти у розмірі, визначеному п.6.2 Договору. Таким чином, вважає, що із змісту Договору, сторонами спільної діяльності за Договором не велося, а відбувалось платне користування відповідачем земельною ділянкою наданою позивачу у користування.

Відтак, вважає, що всі зобов`язання позивача за договором фактично зводяться до передачі у користування земельної ділянки, що є ознакою орендних правовідносин та не відповідає визначенню договору про спільну діяльність. А порівняльний аналіз положень спірного договору з положеннями як глави 77 Цивільного кодексу України, так і частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі", в частині визначення його умов, дає підстави стверджувати, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельних ділянок.

Звертає увагу суду, що діючий договір про спільну діяльність без створення юридичних осіб укладений між позивачем та відповідачем на обліку в контролюючих органах не перебуває, що є порушенням пункту 64.6. Податкового кодексу України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до фактичних обставин справи та з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, при цьому зазначає, що Договір укладено на виконання Рішення сесії Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області за № 317 від 24 квітня 2018 року, та з моменту підписання і по даний час як Позивачем, так і Відповідачем належним чином викопуються всі зобов`язання за Договором.

Відповідач зазначає, що не відповідає дійсності твердження Позивача в апеляційній скарзі, про те що Договір спільного обробітку земельної ділянки від 17.05.2018 є договором оренди землі, оскільки матеріали справи не містять доказів передання Кропивницьким комунальним підприємством земельної ділянки у володіння і користування, а метою спільної діяльності сторін за договором є ведення товарного сільськогосподарського виробництва; при цьому, надавши право доступу до земельної ділянки для сільськогосподарського обробітку землі, Позивач продовжував володіти та користуватись земельною ділянкою. Крім того, Договір не містить істотних умов договору оренди землі, передбачених ст. 15 Закону України "Про оренду землі", а саме умов щодо кадастрового номеру земельної ділянки, індексацію орендної плати, відповідальність за її несплату, тощо.

Відповідач звертає увагу, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач наполягає на удаваності правочину. При цьому, Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести суду:

1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети та приховання іншого правочину;

3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Натомість, Кропивнницьким комунальним підприємством, земельна ділянка не передавалась у володіння та/або користування відповідачу, тому, відповідно, і не здійснювалась державна реєстрація іншого речового права, тобто права оренди земельної ділянки. Крім того, Позивач в апеляційній скарзі посилаючись на п. 6.2. Договору щодо розрахунку грошової суми прибутку, що на його думку є "орендної платою" до матеріалів справи не надав будь-яких доказів сплати грошових коштів за користування земельною ділянкою відповідачем.

Відповідач звертає увагу суду, що державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій (аналогічний правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду, зокрема від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 920/22/18).

Стверджує, що відповідно до частини 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється па підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Наразі земельна ділянка є комунальною власністю об`єднаної територіальної громади Ганнівської сільської ради (колишня Кропивницька сільська рада) Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Ганнівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області, як власник земельної ділянки, не приймала жодних рішень щодо визнання недійсним Договору і не заявляла будь-яких майнових або немайнових вимог до ПП "Шевченків Лан".

Відповідач зауважує, що апеляційна скарга зводиться до власного тлумачення позивачем умов Договору та чинного законодавства України, яке не спростовує висновків суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2021 для розгляду справи №912/1493/21 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), суддів: Дармін М.О., Антонік С.Г.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.08.2021 (колегія суддів: головуючий-доповідач Іванов О.Г., судді Дармін М.О., Антонік С.Г.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 21.07.2021 у справі №912/1493/21; судове засідання призначено на 04.10.2021, сторонам наданий строк для подачі відзиву, заяв, клопотань.

Ухвалою суду від 04.10.2021 розгляд справи відкладений на 10.11.2021.

09.11.2021 до Центрального апеляційного господарського суду засобами електронного зв"язку надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату через неможливість явки представника в судове засідання.

Зазначений документ надійшов засобами електронного зв`язку та не містить кваліфікованого електронного підпису, що підтверджується відповідною довідкою № 06-21/688/21 відділу документообігу та контролю (канцелярії) суду від 09.11.2021.

За приписами ч.8 ст.42 Господарського процесуального кодексу України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Частиною 3 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" №851-IV від 22.05.2003 електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" №851-IV від 22.05.2003 для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.

Приписами статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" №851-IV від 22.05.2003 оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Оскільки надіслане Позивачем електронною поштою клопотання не містить кваліфікованого цифрового підпису, отже, не належить до офіційного документу.

Таким чином, відсутність кваліфікованого цифрового підпису на документі свідчить про не підписання поданого документу, наслідком чого є залишення його без розгляду (ч.4 ст.170 ГПК України).

Крім того, за приписами ч.3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Колегія суддів наголошує, що праву позивача брати участь у судовому засіданні, дослідженні доказів, наданні пояснень суду, кореспондується обов"язок виявляти повагу до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об"єктивному встановленню всіх обставин справи.

Оскільки подане клопотання про відкладення розгляду справи вже є другим від позивача, останній належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, відтак, підстави для відкладення розгляду справи, визначені ч.11 ст.270 ГПК України відсутні, враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку, що незалежно від причин неявки позивача та з урахуванням положень ч.12 ст.270 ГПК України може розглянути справу за відсутності представника позивача.

10.11.2021 представником відповідача подано клопотання про долучення додаткових доказів договору про надання послуг №14-27-09-21 від 27.09.2021, укладеному між Кропивницьким комунальним підприємством (замовник) та ТОВ "Воронівське" (виконавець), предметом якого є надання послуг з обробітку землі, а саме оранки та культивації полів.

В судовому засіданні 10.11.2021 представник відповідача підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу, рішення вважає законним і обґрунтованим, також на підтвердження своєї позиції послався на додатковий доказ, наданий у справу договір про надання послуг, укладений позивачем і ТОВ "Вороновське" про обробіток землі (спірних земельних ділянок), який підтверджує, що позивач не обмежений у праві залучення інших осіб до спільної діяльності з обробітку землі за відповідними договорами.

Відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи неможливість подання зазначеного вище документу до суду першої інстанції, відповідач зазначив, що такий доказ ним отримано лише 10.11.2021, більш того, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний договір датований 27.09.2021, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.

Під час розгляду справи судом першої інстанції Відповідач не повідомляв суд про неможливість надання будь-яких доказів та не заявляв клопотань про необхідність в їх отримані та долучення до матеріалів справи.

Таким чином, апелянтом не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції копії документа, який просить долучити до справи на стадії апеляційного розгляду згідно з клопотанням від 10.11.2021, як не надано і доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. А саме встановлено, що апеляційним судом обґрунтовано відхилене клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Відповідно до частини восьмої статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, у задоволені клопотання відповідача від 10.11.2021 про долучення додаткових доказів слід відмовити; копія договору, що долучена до клопотання, колегією суддів до розгляду не приймається.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №904/3582/18 та від 04.04.2019 у справі № 918/329/18.

В судовому засіданні 10.11.2021 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частину постанову у даній справі.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

На підставі розпоряджень голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 24.07.2006 № 814-р, від 30.08.2006 № 983-р Кропивницьке комунальне підприємство є постійним користувачем земельних ділянок площею 38,1526 га та 75,5353 га, які розташовані на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державними актами від 08.11.2006 серії ЯЯ № 155281 та ЯЯ № 155282 (а.с. 9-10).

17.05.2018 між Кропивницьким комунальним підприємством (Сторона 1) та Приватним підприємством "Шевченків Лан" (Сторона 2) укладено договір спільного обробітку земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Новоукраїнського районного округу Кіровоградської області Поляковою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 240 (а.с. 7-8, далі - Договір).

За умовами п. 1.1. Договору сторони за цим Договором зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та використання майна, що належить сторонам на відповідних правових титулах (право власності, повного господарського відання, оперативного управління, постійного користування), спільно обробляти земельні ділянки, розташовані на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району загальною площею 113,6879 га, надані Стороні 1 в постійне користування, що посвідчується відповідними державними актами серії ЯЯ за № 155281 (на земельну ділянку площею 38,1526 га) та № 155282 (на земельну ділянку площею 75,5353 га) від 8 листопада 2006 року, виданими Новоукраїнською районною державною адміністрацією, в подальшому "Земельна ділянка", з метою ефективного та раціонального використання вищевказаної Земельної ділянки та ведення сільськогосподарського товарного виробництва.

Згідно п. 2.1. Договору для досягнення цілей, визначених ним Договором, Сторони зобов`язуються:

- обмінюватися наявною в їхньому розпорядженні інформацією з питань, що становлять взаємний інтерес Сторін;

- у випадку необхідності здійснювати взаємне кредитування та фінансування на безвідсотковій основі у відповідності до окремих угод, що укладатимуться між Сторонами;

- виконувати замовленим один одного, що стосуються предмету даного Договору на пріоритетній та пільговій основі;

- забезпечувати ефективне використання Земельної ділянки та сільськогосподарської техніки, вести контроль за дотриманням правил агротехніки;

- забезпечувати дотримання правил охорони праці та техніки безпеки при спільному обробітку Земельної ділянки.

Сторона 1 за цим Договором зобов`язується:

- залучати Сторону 2 до виконання робіт по спільному обробітку Земельної ділянки на весь час дії даного Договору;

- надавати Стороні 2 інформацію стосовно родючості ґрунтів, раціонального землекористування тощо;

- не укладати правочини з третіми особами стосовно вищевказаної Земельної ділянки, без письмової згоди Сторони 2, на протязі строку дії даного Договору;

- утримуватися від будь-яких дій, що можуть завдати збитків Стороні 2 по даному Договору;

- своєчасно сплачувати земельний податок за користування Земельною ділянкою (п. 3.1. Договору).

Сторона 2 за цим Договором зобов`язується:

- здійснювати обробіток Земельної ділянки;

- вжити заходів по найму відповідного персоналу для виконання робіт за Договором;

- забезпечити необхідними ресурсами виконання робіт спрямовані на здійснення товарного сільськогосподарського виробництва на Земельній ділянці (паливно-мастильні матеріали, посівний матеріал, мінеральні добрива, засоби захисту рослин, ремонт сільськогосподарської техніки та придбання запасних частин) (п. 4.1. Договору).

Відповідно до п. 5.1.-5.6. Договору виконання робіт по спільному обробітку Земельної ділянки за Договором здійснюються Сторонами за їх спільною згодою. Сторони дійшли взаємної згоди, що структура посівних площ розробляється Стороною 2, беручи до уваги пропозиції Сторони 1. Керівництво спільним обробітком Земельної ділянки за Договором доручається Стороні 2. Ведення бухгалтерського обліку кожна Сторона здійснює самостійно. Всі фінансові операції по спільному обробітку Земельної ділянки Сторін здійснюються через поточний рахунок Сторони 2. Сторона 2 має право залучати для виконання своїх зобов`язань за Договором третіх осіб, беручи на себе відповідальність перед Стороною 1 за їхні дії.

Розподіл результатів спільного обробітку земельної ділянки визначено сторонами у п. 6.1.-6.4. Договору: продукція, що отримується у результаті спільного обробітку Земельної ділянки використовується в першу чергу для розрахунку з кредиторами, які виникли внаслідок виконання даного Договору та на відшкодування матеріальних витрат Сторін, пропорційно понесеним витратам, зазначеним в акті виконаних робіт. Прибуток, що отримується Сторонами від спільною обробітку, підлягає розподілу в наступному порядку: - Сторона 1 щорічно отримує по 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. за кожен гектар обробленої Земельної ділянки з урахуванням обов`язкових платежів (податків та зборів); - Сторона 2 отримує всю іншу продукцію, яка залишилася після розрахунку зі Стороною 1. - Сторона 2 сплачує всі обов`язкові податки і збори, що пов`язані зі спільним обробітком Земельною ділянкою зазначеною в п. 1.1. даного Договору. Підбиття підсумків спільного обробітку Земельної ділянки і розподіл прибутку між Сторонами здійснюється в строк до 01 березня кожного наступного за звітним року на підставі акту виконаних робіт, який складає Сторона-2. Акт виконаних робіт повинен бути поданий Стороні-1 не пізніше ніж до 01 березня кожного наступного за звітним року. Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної суми прибутку Стороні 1 та утримання відповідної частини прибутку Стороною 2.

Згідно п. 7.1., 7.2. Договору витрати та збитки сторін покриваються за рахунок прибутку від спільного обробітку Земельної ділянки Стороною 2. Фактичний обсяг спільного обробітку з його розподілом за видами затрат між Сторонами визначається в акті виконаних робіт, що складається Стороною 2.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 24 квітня 2043 року (п. 9.1. Договору).

За умовами п. 9.3., 9.5. Договору зміни в цей Договір можуть бути внесені за взаємною згодою Сторін, що оформляється додатковою угодою до цього Договору. Дострокове припинення Договору можливе лише за взаємною згодою Сторін, що оформляється окремою письмовою угодою.

Кропивницьким комунальним підприємством 21.04.2021 за № 18 складено заяву (пропозицію про добровільне припинення дії Договору спільного обробітку земельної ділянки) директору Приватного підприємства "Шевченків Лан", яка отримана відповідачем 26.04.2021 (а.с. 11-13). У заяві вказано, що укладенням Договору про спільний обробіток земельної ділянки від 17.06.2018 сторони фактично приховали укладення договору оренди земельної ділянки, для недопущення в подальшому судового спору позивач просить відповідача добровільно припинити дію вказаного договору шляхом укладення відповідної угоди.

Звертаючись до суду позивач вказав на удаваність оспорюваного Договору, виходячи зі змісту його умов та правової природи. Позивач вважає, що сторони фактично приховали укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідач з позицією позивача не погоджується, вказує, що матеріали справи не містять доказів передання Кропивницьким комунальним підприємством земельної ділянки у володіння і користування. Надавши право доступу до земельної ділянки для сільськогосподарського обробітку землі, позивач продовжував володіти та користуватись земельною ділянкою. Договір не містить істотних умов договору оренди землі.

Крім того, відповідач стверджує, що Ганнівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області, як власник земельною ділянки, не приймала жодних рішень щодо визнання недійсним Договору і не заявляла будь-яких майнових або немайнових вимог до ПП "Шевченків Лан".

Натомість, Відповідачем надано суду копію рішення Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24.04.2018 № 317 "Про надання дозволу Кропивницькому комунальному підприємству на вчинення правочинів", яким надано дозвіл на укладення договору спільного обробітку земельних ділянок, розташованих на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району загальною площею 113,6879 га, надані Кропивницькому комунальному підприємству в постійне користування, строком на 25 років між ПП "Шевченків Лан" та Кропивницьким комунальним підприємством (а.с. 39).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним, місцевий господарський суд виходив з того, що укладений між сторонами договір містить всі ознаки договору про спільну діяльність, натомість позивачем не доведено укладення між сторонами фактично договору оренди, оскільки спірний правочин не містить всіх необхідних умов, які є обов`язковими (істотними) для договорів оренди, а саме: умов про фактичну передачу в користування (оренду) земельних ділянок; умов про індексацію орендної плати, форму платежу, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Також Позивачем не надано суду доказів передачі земельних ділянок відповідачу в користування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Частиною 1статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з частиною 1 статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З вчиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Правовідносини сторін у цій справі виникли з договору, який просить визнати недійсним позивач з тих підстав, що цей договір за своєю правовою природою не є договором про спільну діяльність, а є договором оренди землі, оскільки за його умовами право, передбачене частиною першою статті 95 Земельного кодексу України, використовується не землекористувачем, тому цей правочин вчинений з метою приховання іншого правочину (удаваний правочин).

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (постанова КГС ВС від 17.01.2019 у справі № 923/241/18).

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1130 ЦК України визначено поняття договору про спільну діяльність. Так, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 Цивільного кодексу України).

Отже, згідно змісту вказаних законодавчих приписів, за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

При цьому, зміст спірного договору та його правова природа не залежать від його назви.

Частиною 1 статті 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Положеннями частин 1, 8 статті 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Застосовуючи наведені норму цивільного та земельного законодавства України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 915/166/17 сформулював такий правовий висновок:

"Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій".

Аналогічний висновок міститься у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 920/22/18, від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на дату укладення спірного договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості володіти і користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, спірний правочин не містить всіх необхідних умов, які є обов`язковими (істотними) для договорів оренди, а саме: умов про фактичну передачу в користування (оренду) земельних ділянок; умов про індексацію орендної плати, форму платежу, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Позивачем, крім іншого, не надано суду доказів передачі земельних ділянок відповідачу в користування.

Суд апеляційної інстанції також вказує на те, що договір про спільний обробіток землі не містить і такої істотної умови договору оренди, як кадастровий номер земельної ділянки.

Умови спірного договору не передбачають передачу земельних ділянок від позивача до відповідача. Згідно п. 3.1. Договору позивач зобов`язується лише залучати відповідача до виконання робіт по спільному обробітку земельної ділянки на весь час даного Договору.

Окрім того, за п. 5.1. Договору виконання робіт по спільному обробітку земельної ділянки за Договором здійснюється Сторонами за їх спільною згодою.

Структура посівних площ розробляється Стороною 2, беручи до уваги пропозиції Сторони 1 (п. 5.2. Договору).

Жодна з умов Договору не забороняє позивачу самостійно здійснювати обробіток земельних ділянок, як у повному обсязі, так і частково.

Так, за умовами п. 6.1. Договору продукція, що отримується у результаті спільного обробітку земельної ділянки використовується в першу чергу для розрахунку з кредиторами, які виникли внаслідок виконання даного Договору та на відшкодування матеріальних витрат Сторін, пропорційно понесеним витратам, зазначеним в акті виконаних робіт.

Фактичний обсяг спільного обробітку із розподілом за видами затрат між сторонами визначається в акті виконаних робіт, що складається стороною 2.

Отже, за умовами Договору сторони несуть витрати обопільно, а не лише відповідач, у зв`язку з чим між ними підписується акт виконаних робіт.

Договірні відносини сторін не спрямовані на передачу прав та обов`язків землекористувача від однієї сторони договору іншій. До того ж, земельні ділянки згідно умов спірного правочину виступають не безпосереднім предметом договору, а лише вкладом однієї зі сторін договору для його виконання (для спільного обробітку земельних ділянок), правовий статус яких залишається незмінним на весь час дії Договору.

Земельні ділянки, надані позивачу в постійне користування, за умовами оспорюваного договору мають використовуватися для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що відповідає цільовому призначенню земельних ділянок.

Слід наголосити, що земельні ділянки розташовані на території Ганнівської сільської ради (колішня Кропивницька сільська рада) Новоукраїнського району Кіровоградської області та віднесені до комунальної власності. Відтак, власником землі у цьому випадку є Ганнівська сільська рада (колішня Кропивницька сільська рада) Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Статтею 17 цього Закону визначено, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Статтею 96 ЗК України передбачено, що землекористувачі, зокрема, зобов`язані: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки землекористувачів.

Відповідно до ч. 8 ст. 93 ЗК України орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Отже, правовідносини Позивача щодо володіння та користування належною йому на праві постійного користування земельною ділянкою врегульовано ст. 92 Земельного кодексу України.

В той же час, правовідносини щодо розпорядження такою земельною ділянкою, зокрема щодо передачі її в оренду, врегульовано ст. 93 Земельного кодексу України, відповідно до п. 8 якої орендодавцями земельних ділянок можуть бути лише їх власники або уповноважені ними особи.

Таким чином, для передачі земельної ділянки комунальної власності, яка перебуває в особи на праві постійного користування, в оренду, необхідне рішення відповідного органу місцевого самоврядування.

В матеріалах справи міститься і правильно врахований судом доказ копія рішення Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24.04.2018 № 317 "Про надання дозволу Кропивницькому комунальному підприємству на вчинення правочинів", яким власник землі розпорядився і надав позивачу згоду саме на укладення спірного Договору спільного обробітку земельної ділянки, яка знаходиться у позивача в постійному користуванні.

Таким чином, ураховуючи, що умови договору є взаємопов`язаними та орієнтованими на досягнення спільного обробітку землі та отримання прибутку, а також укладений Договір містить усі істотні ознаки, притаманні договору про спільну діяльність, суд не може погодитись із висновком позивача про фактичне укладення між сторонами договору оренди землі.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про те, що у постійного користувача, яким в даному випадку є позивач, відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою та доводи щодо фактичного укладення договору оренди землі, а не спільного обробітку земельної ділянки.

Стосовно посилань апелянта на те, що всі зобов`язання позивача за договором фактично зводяться до передачі у користування земельної ділянки, що є ознакою орендних правовідносин та не відповідає визначенню договору про спільну діяльність, а порівняльний аналіз положень спірного договору з положеннями як глави 77 Цивільного кодексу України, так і частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі", в частині визначення його умов, дає підстави стверджувати, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельних ділянок, відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляду на приписи ст.ст.6, 627 ЦК України, оскільки саме такі умови договору щодо спільного обробітку землі визначені сторонами, зокрема, позивачем. При цьому, за доводами відповідача, що не спростовано позивачем, вказаний договір виконувався сторонами протягом трьох років, та за цей час заперечень проти нього позивач не заявляв.

Щодо доводів апелянта про порушення пункту 64.6. Податкового кодексу України, оскільки спірний договір на обліку в контролюючих органах не перебуває, то колегія суддів зазначає, що дотримання сторонами податкового законодавства не є предметом спору в даній справі та не впливає на зміст та правову природу спірного Договору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кропивницького комунального підприємства на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 21.07.2021 у справі №912/1493/21 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 21.07.2021 у справі №912/1493/21 - залишити без змін.

Судові витрати Кропивницького комунального підприємства за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 22.11.2021.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя С.Г. Антонік

Суддя М.О. Дармін