ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2021 р. Справа №914/1404/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

суддів Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни б/н від 02.08.2021 (вх.№01-05/2811/21 від 13.08.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2021 (повний текст рішення складено 07.07.2021, суддя Запотічняк О.Д.),

та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2021(повний текст рішення складено 23.07.2021),

у справі № 914/1404/21

за позовом: Малого приватного підприємства «Світлана», м. Нововолинськ, Волинська область,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни, м. Львів

про стягнення 22 146,93 грн

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.07.2021 у справі №914/1404/21 позов задоволено повністю, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни на користь Малого приватного підприємства «Світлана» 22 146,93 грн та 2270,00 грн судового збору.

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 20.07.2021 у справі №914/1404/21 стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни на користь Малого приватного підприємства «Світлана» 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, в задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, скаржниця звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2021 у справі №914/1404/21 скасувати та ухвалити нове судове рішення (постанову), яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2021 у справі №914/1404/21 скасувати та ухвалити нове судове рішення (постанову), яким відмовити у задоволенні представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн. у повному обсязі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії - Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни б/н від 02.08.2021 (вх.№01-05/2811/21 від 13.08.2021) залишено без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2021, після усунення недоліків апеляційної скарги, скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2021 у справі №914/1404/21, зупинено дію вказаного рішення, відкрито апеляційне провадження а апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни на рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2021 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2021 у справі №914/1404/21, встановлено позивачу строк до 18.10.2021 для подання суду відзиву на апеляційну скаргу, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

23.09.2021 на адресу суду від МПП «Світлана» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив оскаржені рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржувані рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Мале приватне підприємство «Світлана» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни про стягнення 22 146,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ФОП Ковалик Г.Р. зобов`язань щодо оплати за надані транспортно-експедиційні послуги за договором-заявкою №КТ19-00720 від 20.08.2019 про перевезення вантажу на загальну суму 33500,00 грн.

Позивач стверджував, що надав відповідачу транспортні послуги у відповідності до вимог Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, а саме на підставі укладеного з ФОП Ковалик Г.Р. договору-заявки №КТ19-00720 від 20.08.2019 здійснив перевезення вантажу (медичного обладнання) за маршрутом м.Блонє (Польща) - смт.Мила Київської області (Україна), та за вказівкою первісного одержувача відвантажив поставлений товар кінцевому одержувачу ПП «Фармлогістика», що підтверджується актом надання послуг №149 від 27.08.2019 та міжнародними товарно-транспортними накладними CMR FCА230819BB і FCA230819BA.

У відповідь на претензію позивача відповідач 15.06.2020 направив на його адресу гарантійний лист про оплату заборгованості частинами, однак, відповідач здійснив оплату наданих послуг лише частково - на суму 15000,00, що підтверджується платіжними дорученнями №1230 від 03.09.2020, №1271 від 11.09.2020, №1322 від 23.09.2020. Станом на день звернення з позовом неоплаченою залишилась сума в розмірі 18 500,00 грн. За неналежне виконання грошових зобов`язань відповідачу нараховано 1363,03 грн - три відсотки річних та 2283,90 грн - інфляційних втрат.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачка відзиву на позов в суді першої інстанції не подала, звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності, оскільки до вимог, що випливають з договору перевезення вантажу застосовується позовна давність в один рік.

Позивач проти застосування наслідків пропуску позовної давності до спірних правовідносин заперечував з посиланням на ч.1 ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року, відповідно до якої у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов`язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Ухвалюючи рішення від 06.07.2021, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строку позовної давності у спірних правовідносинах, а відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача 18500,00 грн. - основного боргу, 1363,03 грн - 3% річних та 2283,90 грн. - інфляційних втрат підлягають до задоволення в повному обсязі.

07.09.2021 позивач звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн. та надав підтверджуючі документи щодо понесених витрат.

Відповідач подав суду заперечення щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, просив зменшити заявлену до стягнення суму пропорційно до 10% від розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалюючи оскаржене додаткове рішення від 20.07.2021, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., врахувавши при цьому ціну позову, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, кількість проведених судових засідань та те, що позовні вимоги було задоволено у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржені судові рішення не відповідають вимогам ст.236 ГПК України, є незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.

Так, скаржник стверджує, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, не застосувавши до спірних правовідносин наслідків спливу спеціальної позовної давності терміном в один рік, передбаченої ч.3 ст.925 ЦК України та ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів. Апелянт вказує, що оплата по договору-заявці №КТ19-00720 від 20.08.2019 у відповідності до п.2 договору відбувається протягом 7-10 банківських днів по отриманню оригіналів документів, однак, така оплата не відбулась і, відповідно, строк для звернення до суду минув, чого не врахував суд першої інстанції. При цьому посилання позивача на часткову оплату заборгованості за договором є неналежними, адже відповідно до платіжних доручень №1322 від 23.09.2020, №1271 від 11.09.2020, №1230 від 03.09.2020, №1179 від 25.08.2020 такі проплати здійснювались згідно з рахунком №101 від 02.07.2019, а не рахунком №149 від 27.09.2019.

Щодо підстав скасування додаткового рішення від 20.07.2021 апелянт зазначає, що суд першої інстанції не повністю врахував заперечення відповідача стосовно витрат на правничу допомогу, адже справа є малозначною, не вимагає участі адвоката, з акту наданої правничої допомоги від 06.07.2021 вбачається завищення обсягу послуг адвоката та витраченого часу на їх надання. Скаржник звертає увагу на те, що консультація клієнта, узгодження правової позиції (2 год.) та обговорення з клієнтом проекту позовної заяви (1/2 год) є по суті однією і тією ж послугою, яка зважаючи на категорію справи не потребує 2,5 годин консультування. Також зазначені позивачем послуги адвоката зі складання позовної заяви (2 год.), підготовки проекту позовної заяви (2 год.), коригування тексту позовної заяви, формування (1/2 години), оформлення та направлення пакету документів (1 година 1000 грн.) фактично надаються в сукупності і не вимагають 5,5 годин часу, а остання послуга є технічною, її тривалість та ціна явно переоцінені адвокатом Жигалюк Ю.С., а суть послуги «судове засідання по справі (1 година 1000 грн.)» взагалі чітко не прописано, не вказано належний вид правничої допомоги. Апелянт звертає увагу, що представник позивача брав участь в судових засіданнях в режимі відеоконференцзв`язку. Окрім цього, скаржник вказує, що предметом договору про надання правничої допомоги від 18.04.2021, укладеного МПП «Світлана» з адокатом Жигалюк Ю.С. є надання допомоги у справах про стягнення з ФОП Ковалик Г.Р. та ФОП Галайко Х.А. за договорами-заявками про надання транспортно-експедиційних послуг, тобто, послуги є однотипними, не потребують особливого вивчення, прискіпливої підготовки та складності консультування клієнта. Відтак, апелянт просить відмовити у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи, викладені в апеляційній скарзі та покликається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.03.2018 у справі №911/151/16, від 03.05.2018 у справі №903/449/17, щодо застосування до відносин з перевезення загальної позовної давності у випадку навмисного правопорушення відповідно до ч.1 ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року, що є частиною національного законодавства згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України». Також позивач, з посиланням на правові висновки Верховного Суду у постанові від 15.08.2018 у справі №910/11049/17 та висновки Верховного Суду України у справі №13.02.2013 у справі №6-170цс12, вказує, що встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність вини в порушенні зобов`язання. У спірних правовідносинах суд першої інстанції встановив саме навмисне правопорушення.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції заперечень відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення, позивач зазначає, що саме недобросовісною поведінкою відповідача щодо подання заяв про застосування строків позовної давності з перекрученими обставинами спору була зумовлена необхідність участі адвоката у справі. Понесені позивачем витрати в розмірі 9000,00 грн. заявлено у попередньому розрахунку при поданні позовної заяви та підтверджено належними документами. З посиланням на правові висновки Верховного Суду, позивач зазначає, що розмір гонорару адвоката визначається за погодженням з клієнтом та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін (постанова від 20.11.2020 у справі №910/13071/19); беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді адвокат бере на себе обов`язок по вчиненню не однієї дії, а комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта (постанова від 25.05.2021 у справі №910/7586/19); участь в судовому засіданні не являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь (постанова від 25.05.2021 у справі №910/7586/19).

Матеріалами справи підтверджуються наступні фактичні обставини спору.

20 серпня 2019 року між Фізичною особою-підприємцем Ковалик Галиною Романівною як експедитором та Малим приватним підприємством «Світлана» як перевізником укладено договір - заявку про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00720.

У договорі-заявці визначено наступні умови перевезення: замовник ФОП Ковалик Г.Р., перевізник МПП «Світлана», маршрут Блонє - Мила, марка автомобіля ДАФ, державний номерний знак НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , найменування вантажу: медикаменти, вага вантажу 20 т/ 86 куб.м.; дата та час завантаження: 23.08.2019; адреса: Baxter Polska Sp.z.o.o., Osiedle Pass 21C, 05-870 Blonie (Блонє, Польща), адреса розмитнення: с.Чайки, вул.Антонова, 1а, ПП «Фармлогістика»; дата розвантаження: 26.08.2019; адреса розвантаження: смт. Мила, Київської області; вартість перевезення та форма оплати: 33 500,00 грн, 7 - 10 банківських днів по отриманню оригіналів документі, тощо.

На виконання взятих на себе зобов`язань позивачем надано транспортно-експедиційні послуги з перевезення вантажу по маршруту: Блонє - Мила на суму 33 500,00 грн, та передано товар одержувачу ПП «Фармлогістика», що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) FCА230819BB і FCA230819BA.

Про належне надання послуг перевізником (МПП «Світлана») та експедитором (ФОП Ковалик Г.Р.) підписано акт надання послуг №149 від 27.08.2019 на суму 35 000,00 грн.

На підставі вказаного акту перевізник виставив експедитору рахунок-фактуру №149 від 27.08.2019 для оплати послуг на суму 33 500,00 грн.

На підтвердження часткової оплати наданих послуг позивач надав платіжні доручення №1230 від 03.09.2020, №1271 від 11.09.2020, №1322 від 23.09.2020 на суму 5000,00 грн., призначення платежу «оплата за транспортні послуги згідно з рахунком №101 від 02.07.2019 без ПДВ», платник ФОП Ковалик Г.Р., отримувач МПП «Світлана».

Апелянт стверджує, що вказані рахунки не слід брати до уваги, адже в призначенні платежу зазначено інший рахунок - №101 від 02.07.2019, та вказує, що заборгованість за рахунком №149 від 27.08.2019 не була оплачена взагалі.

Як вбачається з претензії №5 від 14.05.2020, надісланої позивачем ФОП Ковалик Г.Р., між сторонами існують правовідносини щодо надання послуг перевезення за трьома договорами-заявками, зокрема, у претензії позивач зазначає про існування боргу за надані послуги відповідно до актів №100 від 01.07.2019, №101 від 02.07.2019, №149 від 27.08.2019 на загальну суму 95 500,00 грн. та вказує, що станом на складення претензії послуги не були оплачені взагалі.

Разом з цим, в гарантійному листі №15/06 від 15.06.2020 ФОП Ковалик Г.Р. гарантувала МПП «Світлана» оплату за здійснені рейси в сумі 95 500,00 грн. платежами по 5000,00 грн. в період з 19.06.2020 по 16.10.2020 та 23.10.2020 - платежем в розмірі 5500,00 грн.

Таким чином, надані позивачем платіжні доручення підтверджують часткову сплату загальної заборгованості відповідача за надані послуги, зокрема, за рахунком №101 від 02.07.2019.

Водночас, позивачем заявлено до стягнення суму боргу в розмірі 18 500,00 грн. із 33 500,00 грн.

Відповідач наявності боргу під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував, а в апеляційній скарзі прямо вказує на те, що оплата за рахунком №149 від 27.08.2019 не здійснювалась, однак, вважає відсутнім обов`язок зі сплати боргу у зв`язку зі спливом строку спеціальної позовної давності.

Щодо вказаних доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 258 ЦК України передбачено, що до окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно із ч.3 ст. 925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до ст.926 Цивільного кодексу України позовна давність, порядок пред`явлення позовів у спорах, пов`язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч.6 ст.315 ЦК України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

За приписами статті 9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007р. № 72/14-612/1-1559 «Щодо набуття чинності міжнародними договорами» ця Конвенція набрала чинності для України 17.05.2007р.

Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач надавав послуги перевезення по маршруту м.Блонє (держава Польща, яка також є учасником Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів з 1956 року), в смт. Мила Київської області (держава Україна), відтак до спірних правовідносин застосовуються положення вказаної Конвенції.

В частині 1 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов`язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Відлік терміну позовної давності починається: a) у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки; b) у випадку втрати всього вантажу - з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміну доставки, або, за відсутності такого терміну, - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення; c) у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення. День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується.

Відповідно до ч.2 ст.32 Конвенції пред`явлення претензії в письмовій формі припиняє відлік терміну позовної давності до того дня, коли перевізник у письмовій формі відхилив претензію і повернув додані до неї документи. У випадку часткового визнання претензії відлік терміну позовної давності відновляється лише стосовно тієї частини претензії, яка залишається предметом спору. Тягар доказу факту отримання претензії або відповіді на неї, а також повернення документів, лежить на стороні, яка посилається на ці факти. Відлік терміну позовної давності не призупиняється внаслідок пред`явлення подальших претензій на тій ж підставі.

Акт надання послуг №149 підписано сторонами 27.08.2019, тобто станом на 27.08.2019 відповідач мав в наявності оригінали документів, а строк оплати настав через 10 банківських днів - 10 вересня 2019 року.

Відтак, однорічний термін позовної давності, встановлений у ч.1 ст.32 Конвенції мав би спливти 11 вересня 2020 року.

14.05.2020 позивач надіслав відповідачу претензію, з метою здійснення оплати наданих послуг на суму в розмірі 95000,00 грн., зокрема і згідно з актом надання послуг №149 від 27.08.2019. Натомість, 15.06.2020 ФОП Ковалик Галина Романівна направила гарантійний лист позивачу, з якого вбачається, що відповідач гарантує оплату за здійснені рейси в сумі 95000,00 грн. частинами за визначеними нею термінами оплати.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка допустила навмисне невиконання зобов`язань щодо оплати здійсненого перевезення, оскільки акти надання послуг відповідачем підписано без зауважень, про вартість послуг перевезення відповідачка була обізнана із підписаного нею акту №149 від 27.08.2019, до спливу однорічного строку спеціальної позовної давності ФОП Ковалик Г.Р. надіслала МПП «Світлана» гарантійний лист щодо відтермінування оплати здійснених рейсів, а також згодом частково оплатила надані послуги.

Враховуючи встановлений факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання за надані транспортно-експедиційні послуги №КТ19-00720 від 20.08.2019 щодо сплати послуг за перевезення вантажу, який вірно визнано судом першої інстанції як навмисне правопорушення, до спірних правовідносин у відповідності до вимог ч.1 ст.32 Конвенції застосовується позовна давність терміном в три роки, який у цьому випадку не пропущено, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, встановлені в ст.267 ЦК України.

Частиною 1 ст. 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідачу транспортно-експедиційні послуги з перевезення вантажу по маршруту: Блонє - Мила на суму 33'500,00 грн, відповідач не оплатив надані послуги в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 18500,00 грн. Відтак, заявлені вимоги про стягнення 18500,00 грн. заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Окрім того, за неналежне виконання договірних зобов`язань позивач нарахував відповідачу 1363,03 грн. - три відсотки річних та 2283,90 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляційних збитків, за період з 14.09.2019 (день настання строку оплати) по 02.09.2020 (день першого платежу, зарахованого позивачем як часткове погашення боргу) на заборгованість в сумі 33 500,00 грн. нараховано інфляційні втрати в розмірі 911,20 грн., а за період з 23.09.2020 (день останнього платежу, зарахованого позивачем як часткове погашення боргу) по 06.05.2021 (день звернення з позовом до суду - 12.05.2021) на заборгованість в сумі 18 500,00 грн. нараховано інфляційні втрати в розмірі 1372,70 грн. Загальна сума інфляційних втрат становить - 2283,90 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку трьох відсотків річних за період з 14.09.2019 по 02.09.2020 на заборгованість в сумі 33 500,00 грн. нараховано відсотки в сумі 977, 47 грн. за період з 03.09.2020 по 10.09.2020 на заборгованість в сумі 28 500,00 грн. нараховано відсотки в сумі 18,74 грн., за період з 11.09.2020 по 22.09.2020 на заборгованість в сумі 23500,00 грн. нараховано відсотки в сумі 23,18 грн., за період з 23.09.2020 по 06.05.2021 на заборгованість в сумі 18 500,00 грн. нараховано відсотки в сумі 343,64 грн. Загальна сума трьох відсотків річних становить - 1363,03 грн.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму боргу, колегія суддів зазначає, що позивачем заявлено до стягнення суми, що не перевищують встановленого розміру інфляційних витрат та 3% річних на відповідну суму боргу за відповідний період та є обґрунтованими. Апеляційна скарга доводів в цій частині не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача 18500,00 грн - основного боргу, 1363,03 грн - 3% річних та 2283,90 грн - інфляційних втрат підлягають до задоволення в повному обсязі. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, вказаних висновків жодним чином не спростовують.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції заперечень відповідача проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивача - Малого приватного підприємства «Світлана» в суді першої інстанції представляла адвокат Жигалюк Ю.С., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 28.04.2021 та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1102928. Повноваження Жигалюк Ю.С., як адвоката, підтверджуються свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №3332 від 29.05.2008.

Відповідно до п.1.1. укладеного між позивачем (клієнтом) та адвокатом Жигалюк Ю.С. договору про надання правової допомоги №б/н від 28.04.2021, предметом вказаного договору є надання адвокатом законними методами та способами правничої допомоги клієнту у справах щодо стягнення в судовому порядку заборгованості з фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни та фізичної особи-підприємця Галайко Христини Андріївни за договорами-заявками про надання транспортно-експедиційних послуг.

У розділі 4 договору сторони домовились, що на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правничої допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар адвоката погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється додатком до договору.

З метою попередньої оплати відповідних послуг, 28.04.2021 адвокат Жигалюк Ю.С. виставила позивачу рахунок №28/04-21 від 28.04.2021 на загальну суму 27 000,00 грн (з них: 9000,00 грн за правничу допомогу по судовій справі про стягнення з ФОП Ковалик Г.Р., решта - включено правову допомогу позивачу в інших судових справах).

06.05.2021 сторонами підписано додаток №2 до договору про надання правової допомоги від 28.04.2021, в якому узгоджено витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із розглядом справи, суму гонорару узгоджено з розрахунку 1000,00 грн. за 1 годину роботи адвоката.

06.07.2021 між позивачем та адвокатом підписано акт наданої правничої допомоги, згідно з яким надано наступні послуги: консультація клієнта, узгодження правової позиції (2 години) - 2000,00грн; підготовка проекту позовної заяви про стягнення заборгованості з розрахунками трьох відсотків річних та інфляційних втрат (2 години) - 2000,00грн; обговорення з клієнтом проекту позовної заяви (1/2 години) - 500,00грн; коригування тексту позовної заяви (1/2 години) - 500,00грн; формування, оформлення та направлення пакету документів (позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості) на адресу відповідача та суду (1 година) - 1000,00грн; судове засідання по справі (1 година) - 1000,00грн. загальна сума наданих послуг становить 9000,00 грн.

Позивач, згідно з платіжним дорученням №560 від 06.05.2021, сплатив на рахунок адвоката 27 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду спору в суді першої інстанції було проведено два судові засідання 22.06.2021 та 06.07.2021, у яких представник позивача адвокат Жигалюк Ю.С. брала участь в режимі відеоконференцзв`язку.

Суд першої інстанції, врахувавши заперечення відповідача щодо співмірності заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу (зокрема, витрачений час на підготовку позовної заяви на 4 аркушах та подання її до суду засобами поштового зв`язку, однотипність двох справ, у яких адвокат надавала допомогу позивачу як клієнту, участь представника у судових засіданнях в режимі відеоконференцзв`язку та тривалість судових засідань, яка сукупно не перевищувала однієї години) дійшов висновку, що до стягнення підлягає 3000,00 грн.

Проте, апелянт вказує, що суд врахував не усі заперечення щодо визначеного адвокатом обсягу роботи та витраченого на її виконання часу, та просить відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З огляду на викладене, вирішуючи чи є розмір витрат відповідача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у даній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно зменшив заявлені до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн. до 3000,00 грн., оскільки адвокатом було визначено неспівмірні до реальної необхідності затрати часу для обсягу частини виконаних робіт, а саме узгодження правової позиції (2 години) - 2000,00грн, підготовка проекту позовної заяви про стягнення заборгованості з розрахунками трьох відсотків річних та інфляційних втрат (2 години) - 2000,00грн, обговорення з клієнтом проекту позовної заяви (1/2 години) - 500,00грн, коригування тексту позовної заяви (1/2 години) - 500,00 грн, формування, оформлення та направлення пакету документів (позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості) на адресу відповідача та суду (1 година) - 1000,00 грн. є по суті складовими частинами однієї послуги - подання позовної заяви до суду, та не потребує в малозначній справі заявлених затрат часу - 8 годин вартістю 8000,00 грн.

Також суд першої інстанції вірно врахував, що розумний розмір витрат на професійну правничу допомогу, окрім поданих адвокатом договору про надання правової допомоги, детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) має бути обумовлений кількістю поданих позивачем заяв по суті спору та кількістю проведених судових засідань пов`язаних з розглядом справи (адвокат брала участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції), часом, який міг витратити адвокат для формування правової позиції та складення заяв по суті спору у даній справі, часом, який міг витратити представник позивача. Суд також взяв до уваги той факт, що справа не є складною чи об`ємною, а направлення пакету документів на адресу суду та відповідачу не потребують спеціальних юридичних знань.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, а відтак співмірним є зменшений розмір витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача в сумі 3000,00 грн.

Водночас доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції заперечень відповідача щодо заявленого розміру судових витрат не відповідають дійсності, оскільки в додатковому рішенні від 20.07.2021 наведено та враховано усі перелічені в апеляційній скарзі аргументи щодо завищення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Разом з цим, позивач довів наявність понесених витрат, позовні вимоги задоволено у повному обсязі, відтак в силу вимог п.1 ч.4 ст.129 ГПК України підлягають стягненню у визнаному судом розмірі з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржувані рішення вказаним вимогам відповідають.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення та додаткового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржувані рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни б/н від 02.08.2021 (вх.№01-05/2811/21 від 13.08.2021) - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2021 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2021 у справі №914/1404/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.