ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/813/21

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовська Л. М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Івано-Франківської міської ради, вул. Грушевського, буд. 21,м. Івано-Франківськ,76004

до відповідача Громадської організації "Вовчинецька громада", вул. Гайдея Григорія, буд. 65,с. Вовчинець,м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область,76491

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

за участю:

від позивача: не з`явились,

від відповідача: не з`явились

ВСТАНОВИВ: Івано-Франківська міська рада звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Громадської організації "Вовчинецька громада" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, шляхом звільнення нежитлового приміщення комунальної форми власності площею 261,9 кв.м., розташованого за адресою: с. Вовчинець, вул. Симоненка, 41.

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Ухвалою суду від 23.08.21 суд ухвалив: прийняти позовну заяву та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 28.09.21.

27.09.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 15006/21), який прийнято судом до розгляду.

28.09.2021 протокольною ухвалою судом відкладено підготовче засідання на 11.10.2021.

08.10.2021 через канцелярію суду, надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи (вх.№15871/21). Судом долучено документи до матеріалів справи.

11.10.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.11.2021.

12.10.2021 від позивача через канцелярію суду, надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника (вх.№16018/21).

03.11.2021 розгляд справи по суті завершено. Хід розгляду справи викладено у наявних в матеріалах справи ухвалах суду та відображено у протоколах судових засідань.

Позиція позивача.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що між між Вовчинецькою сільською радою та Громадською організацією Вовчинецька громада 24.11.2020 року укладено договір оренди № 2 нежитлового приміщення комунального майна площею 261,9 кв. м., розташованого за адресою: с. Вовчинець, вул. Симоненка, 41, згідно умов якого відповідач приймає в безоплатне користування нежитлове приміщення комунального майна.

Укладений договір оренди комунального майна №2 від 24.11.2020 є нікчемним через невідповідність його вимогам Закону України Про оренду державного та комунального майна від 03.10.2019 року № 157-ІХ в якому міститься імперативна норма (ч. 2 ст. 9), яка забороняє передавати комунальне майно в безоплатне користування або позичку та суперечить Постанові КМУ «Про затвердження примірних договорів оренди державного майна» від 12 серпня 2020 р. № 820, тобто є нікчемним правочином, згідно ст.215, 216, 228 Цивільного кодексу України та ст. 208 Господарського кодексу України.

Позиція відповідача.

У відзиві на позов (вх.№ 15006/21 від 27.09.2021) зазначає, що Громадська організація Вовчиненька громада ніколи не займала вказане приміщення і не користувалась ним з часу підписання договору оренди і по сьогоднішній день. Хоча відповідач підписав договір оренди і акт приймання-передачі об`єкта, однак Вовчиненька сільська рада не передавала ключі від вказаного нежитлового приміщення відповідачу.

Обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів.

Згідно п.п. 1 пункту 1 Рішення Вовчинецької сільської ради №33-2/2020 від 06.11.2020, Громадській організації Вовчинецька громада у с. Вовчинець передано в безоплатне користування (позичку) нежитлові (громадські) цокольні приміщення будинку №41 по вул. Симоненка, площею загального користування 261,9 кв.м., строком на 2 роки 11 місяців, для розміщення організації.

На підставі підпункту 1.1 пункту 1 рішення Вовчинецької сільської ради від 06.11.2020 року №33-2/2020 між Вовчинецькою сільською радою (як орендодавецем) та Громадською організацією "Вовчинецька громада" (як орендарем) 24.11.2020 року укладено договір оренди №2 нежитлового приміщення комунального майна площею 261,9 кв. м., розташованого за адресою: с. Вовчинець, вул. Симоненка, 41, для здійснення господарської діяльності.

24.11.2020 року між Вовчинецькою сільською радою та Громадською організацією Вовчинецька громада підписано акт приймання-передачі даного приміщення в оренду.

Відповідно до п. 1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в безоплатне користування пежитлове приміщення комунального майна, розміщене за адресою: с. Вовчинець, вул. Симоненка, 41, площею 261,9 кв.м. для здійснення господарської діяльності.

Згідно п.3 договору, відповідач вступає у безоплатне користування майном у термін, указаний у договорі, після підписання сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного майна, який є невід`ємною частиною договору.

Постановою КМУ №714-р від 12.06.2020 року визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Івано-Франківської області, у тому числі Івано-Франківської міської територіальної громади до складу якої увійшла Вовчинецька сільська територіальна громада.

Згідно Рішення Івано-Франківської міської ради від 11.12.2020, №312-2 Про реорганізацію сільських рад шляхом приєднання до Івано-Франківської міської ради, реорганізовано Вовчинецьку сільську раду Івано-Франківської області шляхом приєднання до Івано-Франківської міської ради. Івано-Франківська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків сільських рад, що приєднуються.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (№262669992) право власності на громадські приміщення, загальною площею 261,9 кв.м., які знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с.Вовчинець, вулиця Симоненка Василя, будинок 41 зареєстровані 01.06.2021 року на праві комунальної власності за Івано-Франківською міською територіальною громадою.

Таким чином, як вважає позивач, згідно укладено договору оренди №2 від 24.11.2020 року, у користуванні відповідача перебуває майно комунальної власності Івано-Франківською міською територіальної громади, що суперечить ч.2 ст. 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна

Позивачем на адресу Громадської організації Вовчинецька громада 20.01.2021р. надсилався лист №465/01-15/17в з пропозицією повернути в термін до 01.02.2021 року за актом приймання-передачі нежитлові приміщення площею 261,9 кв.м., які розташовані в цоколі будинку за адресою: вул. Симоненка, 41.

06.10.2021 р. представниками Департаменту структурних підрозділів Івано-Фрвнківської міської ради проведено обстеження вказаних нежитлові приміщення, про що складено Акт від 06.102021 р.

В акті обстеження нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м.Івано-Франківськ, с. Вовчинець, вул. Симоненка, 41, які належать до комунальної власності Івано-Франківської міської територіальної громади, вказано, що на момент здійснення обстеження (о 10:00 год.) було встановлено що приміщення були відчинені. На момент обстеження не використовувались, матеріальні цінності відсутні.

Також в акті є примітка: приміщення зачинені, ключі в представників департаменту соцполітики.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення. Висновки суду.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 216 недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16, постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс115 викладено правовий висновок, за змістом якого положеннями статті 228 ЦК визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Так, згідно з частинами першою, другою статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік.

Таким чином правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України. Наслідки нікчемності правочину також настають для його сторін у силу вимог закону.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії, її антисоціального характеру, а також значимості порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину.

Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №910/4932/19, від 10.03.2020 у справі № 910/24075/16, від 31.10.2019 у справі №461/5273/16.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, в яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо.

Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії стороні (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину.

Отже, для нікчемного, за статтею 228 Цивільного кодексу України, правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням.

Суд звертає увагу, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

Водночас Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 висловила правову позицію про те, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна, забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку.

Право власності на громадські приміщення, загальною площею 261,9 кв.м., які знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с.Вовчинець, вулиця Симоненка Василя, будинок 41 зареєстровані 01.06.2021 року на праві комунальної власності за Івано-Франківською міською територіальною громадою.

Однак, як вбачається з п. 1 договору оренди №2 від 24.11.2020 року, орендодавець передає, а орендар приймає в безоплатне користування нежитлове приміщення комунального майна, розміщене за адресою: с. Вовчинець, вул. Симоненка, 41, площею 261,9 кв.м. для здійснення господарської діяльності.

Безоплатна передача комунального майна за вказаним договором суперечить ч. 2 ст. 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Таким чином спірний правочин, порушує публічний порядок, є нікчемним відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України. Наслідки нікчемності правочину також настають для його сторін у силу вимог закону.

Однак, як встановлено судом, згідно акту обстеження нежитлових приміщень від 06.10.21, нежитлові приміщення фактично не зайняті відповідачем.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем займались та використовувались нежитлові приміщення комунального майна, за адресою: с.Вовчинець, вул. Симоненка, 41, площею 261,9 кв.м.

Враховуючи те, що додаткове обстеження вказаних нежитлових приміщень проведено після відкриття провадження у справі та за наслідками заперечень відповідача щодо зайняття приміщень, викладених у відзиві на позов, позивач звертаючись до суду фактично не знав про те, що такі приміщення відповідачем не зайняті.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із зазначених умов унеможливлює задоволення позову.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.10.2019 у справі № 525/505/16-ц).

З огляду на встановлені судом обставини справи, позивачем не доведено факту перебування відповідача у спірних приміщеннях.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судові витрати.

Склад та порядок розподілу судових витрат визначено Главою 8 Розділу I ГПК України.

Згідно приписів п.2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову у позові, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 78, 86, 123, 129, 232, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у позові Івано-Франківської міської ради до Громадської організації "Вовчинецька громада" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, шляхом звільнення нежитлового приміщення комунальної форми власності - відмовити.

Судовий збір покладається на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.11.2021

Суддя Л. М. Неверовська