РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.11.2021Справа № 910/6813/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №24"

до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРТРАНСГАЗ"

про стягнення 247 763,26 грн.

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №24" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до АКЦІОНЕРНЕОГО ТОВАРИСТВА "УКРТРАНСГАЗ" про стягнення 247 763,26 грн., з яких: 3% річних - 73 099,02 грн., інфляційні збитки - 174 664,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач 16.12.2019 безпідставно набув грошові кошти позивача у розмірі 1 888 262,96 грн., які повернув лише 31.03.2021, через що позивачем нараховано та заявлено до стягнення фінансову відповідальність за неправомірне користування чужими грошовими коштами, передбачену положеннями статті 625 ЦК України у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

20.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти позову.

28.05.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказав на безпідставність доводів відповідача.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Беручи до уваги запровадження карантину та особливого режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. на лікарняному та у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 17.11.2021.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

04.07.2018 між АТ "Укртрансгаз" в особі Філії "Управління магістральних газопроводів "Київтрансгаз" АТ "Укртрансгаз" (замовник) та ПРАТ "СМУ № 24" (підрядник) укладено Договір № (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик власними та залученими силами і засобами виконати роботи, відповідно до умов цього Договору "Будівництво технологічної перемички між магістральними газопроводами Єлець-Кременчук-Кривий Ріг та Єлець-Курськ-Диканька в Сумському лінійному виробничому управлінні магістральних газопроводів" (Будівельні роботи та поточний ремонт) (далі - роботи), в повному обсязі відповідно до вимог чинних нормативних документів, проектної, технічної та кошторисної документації, а замовник зобов`язується на умовах Договору прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість.

На виконання вимог пунктів 10.1, 10.2 Договору, між ПРАТ "СМУ № 24" (принципал) та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "ГЛОБУС", яке в подальшому було перейменоване у Акціонерне товариство "Комерційний банк "ГЛОБУС" (банк-гарант) було укладено Договір про надання гарантії №9783/ЮГ від 25.06.2018, відповідно до змісту якої ця Гарантія забезпечує виконання принципалом Договору № від 04.07.2018 перед бенефіціаром, яким виступає АТ "Укртрансгаз" в особі відповідної Філії.

Судом встановлено, що між сторонами існував господарський спір, предметом якого було стягнення безпідставно набутих АТ "Укртрансгаз" грошових коштів у розмірі 1 888 262,96 грн. (сума виплати за Банківською гарантією на користь бенефіціара).

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 у справі № 910/1798/20, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021, позов задоволено повністю, стягнуто з АТ "Укртрансгаз" на користь ПрАТ "СМУ № 24" безпідставно набуті за рахунок ПрАТ "СМУ № 24" кошти у розмірі 1 888 262,96 грн.

Приймаючи обставини, що встановлені у рішенні від 14.12.2020 у справі № 910/1798/20, суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який, серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, оскільки на момент розгляду даного спору набрало законної сили судове рішення у справі № 910/1798/20, обставини, які були встановлені під час господарського провадження № 910/1798/20, не підлягають доказуванню в межах даної справи.

У свою чергу, у межах провадження по справі № 910/1798/20 судом було встановлено, що АТ "Укртрансгаз" є особою, яка набула майно в сумі отриманих грошових коштів (1 888 262,96 грн.) в оплату Банківської гарантії № 9783 від 25.06.2018 в забезпечення Договору № від 04.07.2018, за рахунок ПРАТ "СМУ № 24", без достатньої правової підстави, а відтак зобов`язане повернути ПРАТ "СМУ № 24" це майно відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Предметом спору у даній справі № 910/6813/21 є стягнення з відповідача фінансової відповідальності за неправомірне користування грошовими коштами позивача у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під час розгляду спору у справі № 910/1798/20 судами було встановлено, що безпідставне набуття грошових коштів АТ "Укртрансгаз" відбулося 21.12.2019, оскільки саме цієї дати на рахунок відповідача надійшли грошові кошти від АТ "КБ "ГЛОБУС" в сумі 1 888 262,96 грн. за Банківською гарантією № 9783 від 25.06.2018.

Враховуючи, що наведені факти є преюдиційними та не підлягають доказуванню, суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача щодо неможливості встановлення тієї дати, з якої має нараховуватися відповідальність, передбачена положеннями статті 625 Цивільного кодексу України за неправомірне користування чужими коштами.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Судом встановлено, що позивачем невірно визначено кінцеву та початкову дати обчислення загального строку користування відповідачем грошовими коштами, що належали позивачеві. Зокрема, стороною не було враховано, що кошти у розмірі 1 888 262,96 грн. надійшли на рахунок відповідача не 16.12.2019, а тільки 21.12.2019, а відтак саме з цієї дати відповідач отримав можливість використовувати вказану суму, не маючи при цьому достатніх правових підстав. Крім того, судом приймаються доводи відповідача про те, що день фактичного виконання зобов`язання не є днем його прострочення, через що кінцевим строком нарахування фінансової відповідальності є саме 30.03.2021, а не 31.03.2021, як помилково зазначив позивач.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат у межах правомірного періоду нарахування, суд дійшов висновку про те, що арифметично вірною, обґрунтованою та здійсненою у відповідності до приписів чинного законодавства є сума 3% річних у розмірі 72 167,82 грн., а також сума інфляційних втрат у розмірі 174 606,75 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд вказує на хибність позиції відповідача в частині того, що за користування безпідставно набутими коштами мають нараховуватися виключно проценти відповідно до ст. 536 ЦК України, що унеможливлює застосування до такого роду правовідносин положень статті 625 ЦК України та стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Суд зауважує, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, від 01.10.2014 № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, внаслідок чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 72 167,82 грн., а також сума інфляційних втрат у розмірі 174 606,75 грн.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРТРАНСГАЗ" (Україна, 01021, місто Київ, КЛОВСЬКИЙ УЗВІЗ, будинок 9/1; ідентифікаційний код 30019801) на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №24" (Україна, 03118, місто Київ, ПРОСПЕКТ ЛОБАНОВСЬКОГО, будинок 96; ідентифікаційний код 04715664) 3% річних у розмірі 72 167,82 грн., інфляційні втрати у розмірі 174 606,75 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 701,62 грн.

3. В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 17.11.2021.

Суддя І.В. Приходько