ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2021 р. Справа №914/2674/21

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Чудяк Х.В.,

явка учасників справи:

від позивача Шлапак С.С. адвокат ордер серія АА № 1096797

від відповідача Карвацька О.Р. представник довіреність за № 18-11-00017

від 04.01.2021

розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства «Загальнополітичне видання «Сільські Вісті», газета захисту інтересів селян України» б/н та дати

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 07.09.2021 суддя: Бортник О.Ю. м. Львів

про відмову у забезпеченні позову

у справі № 914/2674/21

за позовом приватного підприємства «Загальнополітичне видання «Сільські Вісті», газета захисту інтересів селян України», м. Київ

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів

про зобов`язання провести перерахунок розміру орендної плати за договором оренди

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви про забезпечення позову.

06.09.2021 одночасно з пред`явленням позову до Господарського суду Львівської області звернулось приватне підприємство «Загальнополітичне видання «Сільські Вісті», газета захисту інтересів селян України» (далі по тексту ПП «Загальнополітичне видання «Сільські Вісті», газета захисту інтересів селян України») із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях вчиняти певні дії, а саме:

-розривати (припиняти) в односторонньому порядку договір №53 від 22.07.2005 про оренду структурного підрозділу філії №4 санаторію «Смерічка» ЦМК ДКТП «Хрещатик», а також відмовлятись цього договору;

-приймати рішення та/або будь-який інший документ про відмову (розірвання, припинення) від договору №53 від 22.07.2005 про оренду структурного підрозділу філії №4 санаторію «Смерічка» ЦМК ДКТП «Хрещатик».

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.09.2021 у задоволенні вищезазначеної заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заходи забезпечення позову, які просить вжити заявник, позбавляє відповідача ряду передбачених законодавством України прав сторони договору. Вжиття таких заходів до забезпечення позову унеможливлюватиме розірвання, припинення договору, відмову від договору і пред`явлення вимоги орендодавцем про повернення майна за наявності будь-яких інших обставин, передбачених законодавством України. Адже відмова від договору на підставі ч. 2 ст. 782 ЦК України не є єдиною та виключною підставою дострокового припинення дії цього договору за ініціативою сторони договору. Вказане свідчить про неспівмірність заходів забезпечення позову, які просить застосувати позивач, із заявленими ним позовними вимогами, а також про те, що ці заходи лише частково та опосередковано, а не прямо, стосуються предмета спору в справі про зобов`язання відповідача провести перерахунок розміру орендної плати за договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задоволити заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що:

1)відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову з покликанням на те, що відмова від договору на підставі ч. 2 ст. 782 ЦК України не є єдиною та виключною підставою припинення договору, суд першої інстанції не врахував, що це єдина та виключна можливість орендодавця розірвати договір без згоди орендаря та без звернення до суду;

2)висновок суду про те, що покликання заявника на лист Фонду державного майна України № 10-44-15860 від 13.07.2021 не є беззаперечним підтвердженням реальних намірів Фонду та його Регіональних відділень вживати відповідні заходи, згідно з ст. 782 ЦК України у випадку недотримання орендарем умов договору оренди від 22.07.2005 та непогашення до 15.08.2021 заборгованості, а відтак і припинення такого договору, - є ґрунтується на непослідовній та не взаємосуперечливій поведінці відповідача та його керівного органу.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені у оскаржуваному рішенні.

В судове засідання 10.11.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив задоволити апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, прийнявши нове рішення про вжиття заходів забезпечення позову. Представник відповідача, в судовому засіданні, підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

За змістом статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов, зокрема, забезпечується, забороною відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому, зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову в конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 у справі № 914/1570/20).

Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Заявник зазначив, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову, викликана наявністю обґрунтованого припущення невиконання рішення в даній справі, про що зазначено в заяві про забезпечення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає, зокрема, вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Дослідивши зміст позовних вимог та визначених позивачем заходів забезпечення позову, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, зважаючи на наступне.

Оскільки у цьому випадку приватне підприємство «Загальнополітичне видання «Сільські Вісті», газета захисту інтересів селян України» звернулося до суду з немайновими позовними вимогами, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18, постанові Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 902/1051/19.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову за вимогами немайнового характеру, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги та їх співмірності;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі невжиття судом обраного позивачем способу забезпечення позову.

Позивач у доводах апеляційного оскарження, як і під час розгляду заяви в суді першої інстанції, посилався на наявність ризиків, що у разі можливого задоволення позовних вимог може мати місце невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Дослідивши мотиви заяви позивача, а також подані ним докази, апеляційний суд зазначає, що позивачем не наведено фактичних обставин, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову та обставин, які б підтверджували, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що: (1)між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, (2)з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №643/12369/19).

Предметом позову в даній справі є вимога орендаря до орендодавця про зобов`язання останнього провести перерахунок розміру орендної плати за договором оренди за № 53 структурного підрозділу філії № 4 санаторію «Смерічка» ЦМК ДКТП «Хрещатик» від 22.07.2005, з 01.04.2021 на період дії карантинних обмежень та до їх відміни (скасування) в установленому законом порядку, та встановити її на рівні фактичних витрат на утримання майна. Тобто за змістом позовної вимоги позивач фактично просить зменшити розмір орендної плати за договором на період карантинних обмежень.

Зі змісту заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що позивач просить суд застосувати захід забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу вчиняти певні дії (п. 2 ч. 1 ст. 137 ГПК України).

За сукупністю аргументів заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач в цілому фактично обмежився посиланням на те, що дії відповідача спрямовані на припинення договору оренди за № 53 від 22.07.2005 в односторонньому порядку без звернення до суду, оскільки на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України розміщена інформація, відповідно до якої з метою захисту інтересів держави та недопущення накопичення заборгованості зі сплати за оренду державних активів, у разі виникнення заборгованості по орендній платі за 3 місяці підряд, Фонд державного майна більше не звертатиметься до суду, а одразу направлятиме боржникам повідомлення про одностороннє припинення договору оренди. Інформація про припинення в такий спосіб договори буде вноситись до публічного Реєстру рішень і інших документів, на підставі яких припиняються орендні правовідносини.

Також посилається на лист Фонду державного майна України № 10-44-15860 від 13.07.2021, у якому зазначено, що у випадку недотримання умов договору оренди за № 53 від 22.07.2005 та непогашення до 15.08.2021 заборгованості, Фондом та Регіональним відділенням будуть вживатись відповідні заходи, згідно з ст.782 Цивільного кодексу України, та такий договір буде припинено в односторонньому порядку.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відхилення цих аргументів позивача через необґрунтованість, при цьому зазначає, що Фонд державного майна України є самостійною юридичною особою, не є стороною Договору та учасником спірних правовідносин за Договором оренди №53 від 22.07.2005. Лист не є підтвердженням вчинення відповідачем реальних заходів, спрямованих на припинення чи розірвання договору. Лист надано Фондом державного майна України. Про заходи, спрямовані на розірвання, припинення, відмову від договору оренди в односторонньому порядку, які застосовано відповідачем у ньому не йдеться.

При цьому, у вказаному листі Фонд державного майна України лише зазначає про можливість вжиття таких заходів у майбутньому, у випадку недотримання умов Договору та непогашення до 15.08.2021 заборгованості.

Суд зазначає, що цілковита заборона Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях вчиняти дії, а саме: розривати (припиняти) в односторонньому порядку договір оренди, відмовлятись від договору оренди і вимагати повернення майна, яке є предметом згаданого договору, приймати рішення та/або будь-який інший документ про відмову (розірвання, припинення) від договору оренди позбавляє відповідача ряду передбачених законодавством України прав сторони договору.

Вжиття таких заходів до забезпечення позову унеможливлюватиме розірвання, припинення договору, відмову від договору і пред`явлення вимоги орендодавцем про повернення майна за наявності будь-яких інших обставин, передбачених законодавством України, оскільки відмова від договору оренди на підставі ч.2 ст.782 ЦК України не є єдиною та виключною підставою дострокового припинення дії цього договору за ініціативою сторони договору.

Вказане свідчить про неспівмірність заходів забезпечення позову, які просить суд застосувати позивач, із заявленими ним позовними вимогами, а також про те, що ці заходи лише частково та опосередковано, а не прямо, стосуються предмета спору у справі (зобов`язання відповідача провести перерахунок розміру орендної плати за договором).

З огляду на викладене, відсутність правового зв`язку між діями відповідача, якими обґрунтовується заява про забезпечення позову, та самими заходами забезпечення позову унеможливлює задоволення такої заяви.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76, 77 ГПК України, із якими діюче законодавство пов`язує доцільність застосування заходів забезпечення позову та які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів заявник не надав.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (Подібна правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.01.2020 по справі №922/2163/17, від 03.04.2020 у справі № 904/4511/19).

Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що заява приватного підприємства Загальнополітичне видання Сільські Вісті, газета захисту інтересів селян України є необґрунтованою, а тому у її задоволенні правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З приводу висвітлення всіх доводів позивача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заперечення відповідача відповідають фактичним обставинам по справі, а тому суд враховує їх як обґрунтовані.

Натомість апелянтом не доведено обґрунтованості аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишенню без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду ухвала суду першої інстанції залишена без змін, то судовий збір у розмірі 3 405,00 грн. сплачений апелянтом за подання апеляційної скарги покладається на нього.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу приватного підприємства «Загальнополітичне видання «Сільські Вісті», газета захисту інтересів селян України» - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 07.09.2021 у справі №914/2674/21 - залишити без змін.

Судовий збір у розмірі 3 405,00грн. за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий (суддя-доповідач): С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено 17.11.2021