ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2021 р. Справа№ 910/4000/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Корсака В.А.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача - Волощук П.Ю. (довіреність №007.1Др-13-0121 від 22.01.2021),

від відповідача - Карачун Н.М. (довіреність №14-51 від 02.02.2021),

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/4000/21 (суддя Ковтун С.А., повний текст складено - 06.08.2021) за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання додаткової угоди укладеною.

ВСТАНОВИВ наступне.

До суду звернулося з позовом акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" (далі - АТ "Дніпропетровськгаз") до акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") про визнання укладеною додаткової угоди №1 до договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власником та газотранспортними або газорозподільними підприємства) від 01.02.2015 № б/в.

Позовні вимоги мотивовані відмовою відповідача від укладення договору, обов`язковість якого ґрунтується на прямій вказівці закону. Обґрунтовуючи свої доводи позивач посилається на те, що відповідач є власником газопроводу середнього тиску до с. Нововознесенівка Синельниківського району Дніпропертровської області, експлуатацію якого здійснює позивач, а тому, відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт", взаємовідносини між сторонами повинні здійснюватися на основі договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/4000/21 позов Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено; визнано укладеною з 19.01.2021 між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" та Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" додаткову угоду №1 від 19.01.2021 до договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України №б/н від 01.02.2015, в редакції позивача.

Так, суд першої інстанції, проаналізувавши редакцію договору на експлуатацію складових газорозподільної системи, надану позивачем, дійшов висновку, що запропонована редакція відповідає положенням договору, наведеному у додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем, відповідно позовні вимоги про укладення спірного договору в редакції позивача підлягають задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/4000/21 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги за скаргою апелянт посилається на недосягнення згоди між сторонами щодо істотних умов договору (предмет, ціна, строк дії), а також вказує, що він вказаних послуг у позивача не замовляв.

Окрім наведеного, скаржник не погоджується з висновком суду щодо обов`язковості укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи.

В ході здійснення, апеляційного провадження, а саме 09.11.2021 апелянтом подано до суду клопотання про долучення додаткового доказу - Висновку науково - правової експертизи, в якому він також просив поновити строк на його подання.

Стосовно вказаного клопотання, апеляційний суд зазначає наступне.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду.

Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 3 вказаної статті відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заперечення, мають бути подані відповідачем одночасно з поданням відзиву, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідач зазначає, що не міг подати вказаний Висновок суду, оскільки не міг передбачити строк проведення експертизи.

Колегія суддів повторно зазначає, що неможливість подання доказів у вказаний вище строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована.

Докази повідомлення відповідачем суду першої інстанції про початок проведення процедури закупівлі послуги на замовлення експертизи у матеріалах справи відсутні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вказаного висновку (датованого 23.10.2021) взагалі на момент прийняття оскаржуваного у даній справі судового рішення не існувало.

Така обставина (тобто відсутність доказів як таких) взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин їх неподання. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/10002/19.

Враховуючи викладене, апеляційним судом відмовляється відповідачу у поновленні строку на подання наведеного додаткового доказу.

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, колегією суддів залишається без розгляду клопотання відповідача про долучення додаткового доказу.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.11.2021 підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є власником підвідного газопроводу середнього тиску до с. Нововознесенівка Синельниківського району Дніпропетровської області.

Господарський суд міста Києва (рішення у справі 910/12181/15 від 24.10.2019, яке набрало законної сили 25.02.2020), визнав укладеним з 01.02.2015 між публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз", правонаступником якого є акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз", та акціонерним товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (далі - ЄГТСУ) в редакції, викладеній в рішенні (далі - Договір).

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної та касаційної інстанцій, мотивовано тим, що в силу приписів Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" встановлено обов`язковість укладення договору про експлуатацію складових газотранспортної системи відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 № 228 "Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)".

Відповідно до п. 6.1 Договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України № б/н від 01.02.2015, умови договору застосовуються до відносин, які склались між сторонами до дати його укладання - з 01.02.2015. Договір діє до 31.12.2018.

У зв`язку з необхідністю приведення тексту Договору у відповідність до вимог діючого законодавства (враховуючи втрату чинності постановою НКРЕКП "Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) " від 07.03.2013 № 228, Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", Правил безпеки систем газопостачання України, затверджених наказом Державного комітету України по нагляду за охороною праці від 01 жовтня 1997 року № 254), зокрема положень додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу III), а також з метою уточнення деяких положень договору, АТ "Дніпропетровськгаз" листом №49007.1-Сл-1494-0121 від 19.01.2021 звернулось до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду № 1 від 19.01.2021 до Договору.

Позивач запропонував:

змінити назву договору з "Договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власником та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)" на "Договір на експлуатацію складових газорозподільної системи";

в тексті договору фразу, наведену в 1.5 "Правил безпеки систем газопостачання України, затверджені наказом Державного комітету України по нагляду за охороною праці від 01 жовтня 1997 року N 254" замінити на "Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міненерговугілля від 15 травня 2015 року N 285, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08 червня 2015 року за N 674/27119 (далі - Правила безпеки) ".

Також, позивач запропонував доповнити договір додатком № 3 - "Перелік послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику за цінами що діють в період з 01.01.2017 по 31.12.2017"; додатком № 4 - "Перелік послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику за цінами що діють в період з 01.01.2018 по 31.12.2018"; додатком № 5 -"Перелік послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику за цінами що діють в період з 01.01.2019 по 31.12.2019"; додатком № 6 - "Перелік послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику за цінами що діють в період з 01.01.2020 по 31.12.2020"; додатком № 7 - "Перелік послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику за цінами що діють в період з 01.01.2021 по 31.12.2021".

Листом від 17.02.2021 № 50/11-133 відповідач відмовив в укладанні додаткової угоди, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Місцевий господарський суд, встановивши обставини обов`язковості укладення договору експлуатації газорозподільної системи в силу вимог статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС, задовольнив позовні вимоги та визнав укладеною додаткову угоду № 1 від 19.01.2021 до договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України № б/н від 01.02.2015, в редакції позивача.

Колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції щодо визнання укладеною вказаної угоди в редакції позивача передчасними, з огляду на наступне.

ПАТ НАК "Нафтогаз України" було утворено на виконання Указу Президента України від 25.02.1998 №151 "Про реформування нафтогазового комплексу України", яким передбачено, що Державна національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" створюється на базі 100% акцій державних акціонерних товариств, створених шляхом перетворення підприємств нафтогазового комплексу, що не підлягають приватизації, а також пакетів акцій відкритих акціонерних товариств нафтогазового комплексу, які залишені у державній власності; Кабінетом Міністрів України має бути затверджений перелік майна, яке використовується для забезпечення транспортування, зберігання і розподілу нафти, нафтопродуктів та газу і не підлягає приватизації, та порядок передачі його у користування Компанії.

Утворення ПАТ НАК "Нафтогаз України" у формі відкритого акціонерного товариства завершено прийняттям Постанови КМУ від 25.05.1998 №747 "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Відповідно до загальних норм статті 85 ГК України, пункту 1 частини 1 статті 115 ЦК України, господарське товариство є власником майна, переданого йому власність засновниками і учасниками як внески/вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом.

За змістом частини 1 статті 86 ГК України, майно державних (комунальних) підприємств, яке відповідно до закону (рішення органу місцевого самоврядування) не підлягає приватизації, не може бути внеском до статутного (складеного) капіталу.

Таке майно може бути передане господарському товариству на похідному від права державної власності правовому титулі (праві господарського відання, користування чи управління). Отже, таке майно не може бути власністю самого товариства.

Згідно встановлених у справі №910/12181/15 обставин, які в силу вимог ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиціальними, публічне акціонерне товариство "НАК "Нафтогаз України" у 2004 році здійснило будівництво підвідного газопроводу середнього тиску до с. Нововознесенівска Синельниківського району Дніпропетровської області. Газопровід було підведено від с.Роздори.

З наведеного слід дійти висновку, що в ході здійснення Компанією господарської діяльності останньою набуто на законних підставах право власності на вказаний газопровід та він не може вважатися державним майном за формою власності.

Відповідно до акту Державної технічної комісії готовності закінченого будівництвом об`єкта експлуатації від 27.08.2004 року ВАТ "Дніпропетровськгаз" (правонаступником якого є далі позивач) було прийнято в експлуатацію ділянку газопроводу с. Нововознесенівка Синельниківського району Дніпропетровської області загальною протяжністю 9,912 км.

Приписами частин 2, 3, 4 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладання господарського договору є обов`язковим для сторін, зокрема, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Частинами 4 та 5 статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" визначено імперативну вимогу про те, що взаємовідносини суб`єктів, яким передано в управління об`єкти трубопровідного транспорту, що проходять в одному технічному коридорі або перетинаються, здійснюються на основі договорів; підприємства, установи та організації, що експлуатують трубопроводи, які підпорядковані різним відомствам, але розташовані в одному технічному коридорі, повинні узгодити умови їх експлуатації. Отже, законодавцем передбачено вимогу щодо обов`язковості укладення договору при будь-яких різновидах експлуатації об`єктів трубопровідного транспорту. А згідно із статтею 2 цього Закону, систему трубопровідного транспорту становлять як магістральні трубопроводи, так промисловий трубопровідний транспорт, до якого належать газопроводи високого тиску та підвідні газопроводи.

Як встановлено судом за змістом позовної заяви, предметом врегулювання правовідносин за спірним договором є право на експлуатацію підвідного газопроводу середнього тиску до с. Нововознесенівска Синельниківського району Дніпропетровської області загальною протяжністю 9,912 км.

Отже, у даній справі заявлена позовна вимога про спонукання до укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціального закону (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт").

Відповідно до статті 5 Закону України "Про природні монополії" (далі - Закону №1682-III) - до сфери регулювання державою природних монополій належить, зокрема, транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами. Статтею 8 зазначеного Закону передбачено, що предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є: ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; доступ споживачів до товарів, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; інші умови здійснення підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавством. Статтею 10 Закону №1682-III передбачено ряд обов`язків суб`єкта природних монополій, серед яких: дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості товару, а також інших умов та правил здійснення підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій та на суміжних ринках.

Отже, свобода дій позивача та відповідача, як суб`єктів природних монополій з транспортування та розподілу природного газу трубопроводами, є обмеженою державою для досягнення суспільних інтересів.

Розвиваючи ринкові відносини у сфері видобутку, транспортування та розподілу природного газу законодавцем було прийнято ряд законів, які звузили свободу сторін при укладенні договору на ринку природного газу, передбачену статтею 627 ЦК України, що також відповідає суспільним інтересам формування ринкової економіки.

Одним з важливих законів, прийнятих на формування ринкових відносин у галузі добування, транспортування, постачання та розподілу природного газу є Закон України "Про ринок природного газу" (далі - Закон №329-VІІІ), який визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатності цього ринку до інтеграції з ринками природного газу держав-сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Адаптація законодавства України про ринок природного газу до законодавства ЄС (третього Енергопакету ЄС) передбачає, насамперед, законодавче закріплення газового розмежування (анбандлінгу), тобто відокремлення діяльності з розподілу газу від діяльності з його видобування, постачання, зберігання і транспортування. Ця мета визначає побудову системних договірних відносин на ринку між його різними учасниками (як власниками газорозподільних мереж, так операторами газорозподільних мереж).

Законом України "Про ринок природного газу" визначено спеціальні вимоги до оператора газорозподільної системи, який є суб`єктом господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) (пункт 17 статті 1 Закону №329-VІІІ).

Так, відповідно до статті 37 Закону №329-VІІІ оператор газорозподільної системи відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (включаючи нове будівництво та реконструкцію) газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах.

Згідно зі статтею 41 Закону №329-VІІІ, регулятор затверджує кодекс газорозподільних систем за результатами консультацій із суб`єктами ринку природного газу. Кодекс газорозподільних систем повинен містити такі положення: основні правила технічної експлуатації газорозподільних систем, планування, оперативно-технологічного управління та розвитку газорозподільних систем та механізми нагляду за їх додержанням; умови, у тому числі комерційні та технічні, доступу до газорозподільних систем, включаючи комерційні та технічні умови приєднання нових об`єктів замовника до газорозподільної системи; правила обліку природного газу (у тому числі приладового); правила поведінки на випадок збоїв у роботі газорозподільних систем; порядок обміну інформацією з іншими суб`єктами ринку природного газу; інші питання щодо експлуатації газорозподільних систем.

Відповідно до статті 1, частини 2 статті 3, статті 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них.

Отже, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є уповноваженим державою органом, який здійснює визначення ліцензійних умов провадження господарської діяльності в сфері надання послуг з розподілу природного газу та наділена компетенцією прийняття нормативно-правових актів (кодексів газорозподільних систем), які є обов`язковими для виконання учасниками ринку природного газу, діяльність яких ліцензується зазначеним державним органом.

На виконання вимог статті 41 Закону №329-VІІІ Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постановою №2494 від 30.09.2015 затвердила Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС), який зареєстровано Міністерством юстиції України 06.11.2015 №1379/27824. Вимоги Кодексу ГРС є обов`язковими для виконання всіма операторами газорозподільних систем, як складова частина умов їх ліцензійної діяльності, що також визначено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу", якою визначено обов`язкові ліцензійні умови для провадження господарської діяльності як із транспортування природного газу, так з розподілу природного газу.

Зокрема, газорозподільна система ліцензіата - це об`єкти газорозподільної системи, що на законних підставах перебувають у власності чи користуванні здобувача ліцензії/ліцензіата (у тому числі на праві господарського відання, користування чи експлуатації), та які знаходяться в межах місць провадження господарської діяльності, а засобом провадження діяльності є газорозподільна система, що на законних підставах перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації здобувача ліцензії/ліцензіата, якою здійснюється розподіл природного газу (пункт 1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу).

Пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС передбачено таке: власники газової мережі, яка згідно з розділом ІІ цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу). Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у Додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Так, зазначеним нормативним актом передбачено виключний перелік трьох видів договорів, які є обов`язкові для укладення між власником газорозподільної системи та оператором газорозподільної системи, або договір відчуження газопроводу шляхом купівлі-продажу. Також, є обов`язковим дотримання форми таких договорів, яка визначена у Додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Отже, сторони спору у даній справі зобов`язані укласти один із договорів, що передбачений пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС, як такий, що вимагається законом.

Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати положення частини 3 статті 179 Господарського кодексу України та за наявності переддоговірного спору щодо укладення конкретного виду договору, передбаченого у цьому виключному переліку розглянути його з дослідженням усіх спірних умов договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 925/916/17.

З огляду на викладене, колегією суддів спростовуються доводи апелянта про неправомірність висновку місцевого господарського суду щодо обов`язковості укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи.

Аналіз частин 6-8 статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" дозволяє зробити висновок про те, що законодавцем обмежено свободу укладення договорів щодо належного ПАТ НАК "Нафтогаз України" майна та заборонено відчуження основних фондів ПАТ НАК "Нафтогаз України" та передачу їх з балансу на баланс, крім випадків такої передачі бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100% акцій якого перебуває у державній власності України чи створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100% акцій та часток яких перебуває у державній власності України, а також заборонено продаж основних фондів ПАТ НАК "Нафтогаз України", її дочірніх та заснованих нею підприємств, що не використовуються в процесі провадження діяльності з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, без погодження з Кабінетом Міністрів України.

З огляду на наведене, варіантом обов`язкового укладення договору між ПАТ НАК "Нафтогаз України", як власником газопроводів, що є предметом переддоговірного спору в даній справі, та позивачем, як оператором газорозподільних систем, відповідно до переліку, визначеного пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС є договір експлуатації газорозподільної системи, що також відповідає вимогам частин 4-5 статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт", які визначають імперативну вимогу про укладення договорів експлуатації між суб`єктами, що використовують трубопровідний транспорт в одному технічному коридорі або перетинаються.

За змістом позовної заяви, предметом врегулювання правовідносин за спірним договором є право на експлуатацію підвідного газопроводу середнього тиску до с. Нововознесенівска Синельниківського району Дніпропетровської області, який знаходиться за місцем здійснення ліцензійної діяльності позивача з надання послуг оператора ГРМ.

Отже, у даній справі заявлена позовна вимога про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС), що надає можливість укладення такого договору в судовому порядку відповідно до частин 7-8 статті 181 та статті 179 Господарського Кодексу України за наявності спору щодо окремих умов договору.

Позивачем обрано з переліку, передбаченого пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС, договір про експлуатацію газорозподільних систем (газопроводів), як такий, що є обов`язковим для врегулювання його відносин з відповідачем, підготовлено та підписано проект договору та надіслано відповідачу, як пропозицію щодо його укладення.

Відповідач не погодився з такими істотними умовами проекту договору, як предмет, ціна та строк та у листі (про який зазначалося вище) висловив свої заперечення щодо цього, а також вказав, що не замовляв будь - яких послуг з експлуатації чи обслуговування належного Компанії об`єкта газорозподілу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що пунктом 2 розділу ІІІ Кодексу ГРС передбачено обов`язок укладення договору експлуатації газопроводу, як складової частини ліцензійної діяльності оператора газорозподільної системи щодо експлуатації належних ПАТ НАК "Нафтогаз України" газопроводів, а тому його укладення може відбуватися в судовому порядку за наявності спору між власником газопроводу та оператором газорозподільної системи відповідно до статей 179, 181 Господарського кодексу України та згідно з формою, затвердженою Додатком №3 до Кодексу ГРС.

Здійснивши аналіз запропонованих позивачем положень договору на експлуатацію складових газорозподільної системи на відповідність положенням примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ) колегією суддів встановлено, що запропонована позивачем редакція договору відповідає положенням примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ) за предметом (пункти 1-2 Розділу І "Предмет договору"), за вартістю послуг (робіт) та порядком розрахунків (пункти 3, 5 Розділу ІІ "Вартість послуг (робіт) та порядок розрахунків", за визначеними правами сторін (пункти 1, 2 Розділу ІІІ "Права сторін"), за визначеними обов`язками сторін (пункти 1-2 Розділу ІV "Обов`язки сторін"), за визначеною відповідальністю сторін (пункти 1-2 Розділу V "Відповідальність Сторін"), та за прикінцевими положеннями (пункти 1-4 Розділу VII "Прикінцеві положення"), проте не відповідає за строком дії договору (пункти 2-3 Розділу VІ "Строк дії Договору"), про що буде наведено нижче.

Відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 179 Господарського кодексу України, загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (частина 3 статті 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 4 статті 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Статтею 181 Господарського кодексу України передбачений загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з правилами статті 184 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами.

Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

У відповідності до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У даному випадку сторонами не досягнуто згоди щодо таких істотних умов, як предмет договору, його ціна, а також строк дії.

Так, місцевий господарський суд, визнаючи укладеною спірну додаткову угоду №1, не звернув увагу на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів замовлення відповідачем у спірний період у нього послуг, наведених в проекті договору, а також доказів надання АТ "НАК "Нафтогаз України" позивачу завдання на надання послуг з експлуатації об`єкта у вигляді здійснення комплексу технічних заходів, необхідних для забезпечення розподілу (транспортування) природного газу, виконання робіт з технічного обслуговування, огляду, обстеження та поточного ремонту належного відповідачу об`єкта газопостачання, що становить предмет спірного договору.

При цьому, колегією суддів враховуються пояснення відповідача про те, що він не замовляв у позивача будь - яких послуг з експлуатації чи обслуговування належного Компанії об`єкту газорозподілу.

Враховуючи викладене, не можна дійти висновку про погодження сторонами такої істотної умови договору, як його предмет.

Стосовно визначеної позивачем ціни договору (вартості послуг), слід зазначити наступне.

Згідно з приписами частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями статей 10-13 Закону України "Про ціни і ціноутворення" суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни.

Вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

При цьому, як вбачається з примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) ціною договору є вартість послуг, що визначається сторонами відповідно до переліку послуг з експлуатації об`єкта газопостачання.

Колегією суддів враховується, що примірний договір на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ) встановлює для сторін право вільного визначення ціни в залежності від характеру, видів робіт, та їх об`єму.

Отже, ціни, які застосовуються під час використання об`єктів газорозподільних систем, не відносяться до регульованих та встановлюються за домовленістю сторін.

Разом з тим, відповідач не погоджується із визначеною вартістю послуг (Додатки 2-7 до спірної угоди) за період з 01.02.2015 по 31.12.2021 з підстав не замовлення їх у позивача.

Таким чином, колегією суддів встановлено недосягнення між сторонами згоди також і щодо ціни договору.

Щодо строку дії спірної угоди та його відповідності положенням примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) слід зазначити, що у вказаному примірному договорі визначено наступне: "Цей Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його Сторонами і діє до ___________.".

В свою чергу, в проекті угоди позивача визначено, що Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його Сторонами при цьому Сторонами досягнуто згоди про те, що в силу положень ч. 3 ст. 631 ЦК України, умови договору застосовуються до відносин, які склались між ними до дати його укладання, а саме з 01.02.2015 року. Договір діє до 31.12.2025.

Отже, наведена умова щодо строку дії договору не відповідає положенням примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)).

Також, слід зазначити, що відповідач не погоджується із застосуванням умов договору до відносин сторін які склались між ними до дати його укладання, а саме з 01.02.2015 року.

Таким чином, з урахуванням положення частини другої статті 187 Господарського кодексу України і за відсутності згоди сторін щодо всіх істотних умов вказаного договору, зокрема, щодо строку його дії, днем укладення спірного договору буде вважатись день набрання чинності відповідним рішенням суду (дата ухвалення у даній справі постанови судом апеляційної інстанції), а договірне зобов`язання між сторонами виникне саме на підставі судового рішення.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та визнав укладеною спірну угоду із визначеним позивачем строком її дії.

Апеляційним судом враховується неможливість надання позивачем послуг, які передбачені переліком, за період що передував визнанню укладеною в судовому порядку угоди, оскільки він сплив, а доказів надання таких послуг чи їх замовлення відповідачем до суду не подано.

При цьому, слід також зазначити, що наслідком розповсюдження дії вказаної угоди на правовідносини сторін, що виникли з 01.02.2015 року, може стати підставою для вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спірний період, замовлення послуг за який, відповідач заперечує.

З огляду на викладене, враховуючи недосягнення сторонами згоди щодо вказаних істотних умов угоди, висновок місцевого господарського суду щодо визнання її укладеною, в редакції позивача, визнається колегією суддів необґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача у справі.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/4000/21 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/4000/21 про задоволення позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №910/4000/21, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання додаткової угоди укладеною, відмовити повністю.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" (вул. Шевченка, 2, м. Дніпро, 49000, код 03340920) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01601, код 20077720) в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" (08151, Украина, Киевская область, Боярка, вул. Маяковського, 49, код 26025552) 3 405 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 15.11.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді В.А. Корсак

О.М. Коротун