ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2021 р. Справа№ 910/3093/20 (910/7330/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Копитової О.С.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

від позивача: Кучерявий Д.В. - ордер серії АІ №1165832 від 11.11.2021

від відповідача: Бачинська А.Ю. - ордер серії АІ №1130575 від 09.07.2021

розглянувши апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Парттрейнд" арбітражного керуючого Ткачука Олександра Вікторовича на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року

у справі №910/3093/20(910/7330/21) (суддя Мандичев Д.В.)

за позовом ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Парттрейнд"

арбітражного керуючого Ткачука Олександра Вікторовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпідшипник"

про визнання недійсними правочину та застосування наслідків недійсності

в межах справи №910/3093/20

за заявою Фізичної особи-підприємця Блюменфельда Максима Юрійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Парттрейнд"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у справі №910/3093/20(910/7330/21) у задоволені позову ліквідатора ТОВ "Парттрейнд" арбітражного керуючого Ткачука О.В. визнання недійсними правочину та застосування наслідків недійсності відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у справі №910/3093/20(910/7330/21) та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Пантелієнко В.О., Грек Б.М.

Ухвалою суду від 11.10.2021 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ "Парттрейнд" арбітражного керуючого Ткачука О.В. на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у справі №910/3093/20(910/7330/21) залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених в ухвалі, протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

18.10.2021 року, згідно відтиску поштового штемпеля на конверті, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання ухвали від 11.10.2021 надано платіжне доручення про доплату судового збору у розмірі 4 540,00 грн.

Ухвалою суду від 25.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ліквідатора ТОВ "Парттрейнд" арбітражного керуючого Ткачука О.В. на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у справі №910/3093/20(910/7330/21), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 11.11.2021 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ "Інтерпідшипник" просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду - без змін.

У зв`язку з перебуванням судді Грека Б.М. у відпустці витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2021 року для розгляду справи №910/3093/20(910/7330/21) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М. судді: Пантелієнко В.О., Копитова О.С.

Ухвалою суду від 08.11.2021 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/3093/20(910/7330/21) за апеляційною скаргою ліквідатора ТОВ "Парттрейнд" арбітражного керуючого Ткачука О.В. на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року.

Представник скаржника в судовому засіданні 11.11.2021 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

11.11.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у даній справі - залишити без змін, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак цього дня застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду міста Києва перебуває справа №910/3093/20 про банкрутство ТОВ "Парттрейнд", провадження у якій відкрито ухвалою суду від 27.04.2020 року за заявою ФОП Блюменфельда М.Ю.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року визнано кредиторами по відношенню до боржника: ФОП Блюменфельд М.Ю. на суму 3 123 045,72 грн., з яких: 63 527,00 грн. - перша черга; 3 056 649,89 грн. - четверта черга; 2 868,83 грн. - шоста черга задоволення вимог кредиторів; ФОП Бакуров А.Л. на суму 8 178 901,24 грн., з яких: 4 204,00 грн. - перша черга, 8 163 908,32 грн. - четверта черга; 10 788,92 грн. - шоста черга задоволення вимог кредиторів.

Постановою Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 року боржника визнано банкрутом, відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Ткачука О.В.

У травні 2021 року ліквідатор ТОВ "Парттрейнд" арбітражний керуючий Ткачук О.В. звернувся до господарського суду міста Києва в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства із заявою до ТОВ "Інтерпідшипник" про визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки товарів у період з 21.10.2019 року по 28.12.2019 року в межах договору поставки від 31.03.2015 року, в якій просить визнати недійсним правочин щодо поставки товару та зобов`язати повернути на користь боржника весь отриманий за таким правочином товар на суму 2 623 978,48 грн.

Як вірно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 31.03.2015 року між ТОВ "Торговий дім "Інтерпідшипник" (постачальник, після зміни найменування - ТОВ "Парттрейнд") та ТОВ "Інтерпідшипник" (покупець) укладено договір поставки №31/03-2015, відповідно до умов якого ТОВ "Торговий дім "Інтерпідшипник" зобов`язується передати у власність ТОВ "Інтерпідшипник" підшипники, ущільнення, мастильні матеріали, вузли та іншу продукцію технічного призначення надалі по тексту "Товар", в кількості та по цінам, вказаним у Видаткових накладних і/або рахунках фактурах, які є невід`ємною частиною даного договору, а ТОВ "Інтерпідшипник" зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити оплату.

Відповідно до пункту 3.2 договору сторонами визначено, що датою передачі товару вважається дата, що вказана в видатковій накладній, яка підписується уповноваженими представниками сторін та завіряється печаткою підприємства, або до якої додається доручення. Дата передачі товару визначає момент переходу права власності та ризику випадкової загибелі товару.

Згідно з пунктом 10.1. договору поставки №31/03-2015 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Пункт 10.2. договору поставки № 31/03-2015 встановлює, що строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього договору, та діє до 31.12.2020, а по грошовим зобов`язанням - до їх повного виконання.

Звертаючись до суду з даною заявою, ліквідатор зазначає, що відповідно до отриманої у кабінеті платника податків ДПС України інформації, у період з 21.10.2019 по 28.12.2019 ТОВ "Торговий дім "Інтерпідшипник" здійснило поставку товару ТОВ "Інтерпідшипник" на загальну суму 2 623 978,48 грн. за податковими накладними за реєстраційними номерами - , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , .

За твердженням заявника, поставку товару здійснено протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, та на користь заінтересованої особи після винесення рішення господарський судом міста Києва у справі №910/12031/18 від 28.10.2019 року щодо стягнення заборгованості на користь ініціюючого кредитора, тобто фактично дії боржника були направлені на ухилення від виконання існуючих зобов`язань та призвели до подальшого банкрутства підприємства. Крім того, правочин вчинено із заінтересованою особою, оскільки керівником боржника (постачальника) та, одночасно, покупця був Блюменфельд Ю.О.

Отже, на думку заявника, правочин щодо поставки товарів підлягає визнанню недійним.

Разом з тим, визнання недійсним правочину щодо поставки товарів на користь ТОВ "Інтерпідшипник" створює обов`язок повернути на користь ТОВ "Парттрейнд" всі отримані відповідачем товари на суму 2 623 978,48 грн.

За наслідками розгляду заявлених вимог ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у справі №910/3093/20(910/7330/21) у задоволені позову відмовлено повністю.

Приймаючи дану ухвалу місцевий господарський суд виходив з того, що спірний договір укладений не в межах встановленого статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" річного періоду, що передував порушенню справи про банкрутство, у зв`язку з чим спеціальні положення вказаної статті для визнання такого правочину недійсним не підлягають застосуванню. У той же час, жодних інших правових підстав для визнання договору поставки недійсним, окрім визначених статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства підстав, арбітражним керуючим у заяві не наведено.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність прийняття даної ухвали, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно положень статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта) під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Провадження у справах про банкрутство до 21.10.2019 регулювалось Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14 травня 1992 року № 2343-XII, а з 21.10.2019 - Кодексом України з процедур банкрутства, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

З огляду на сферу регулювання Кодексу України з процедур банкрутства загалом і за змістом зазначеної норми статті 42 Кодексу, вона є спеціальною по відношенню до загальних, установлених ЦК підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2020 року у справі №910/1405/14.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з частиною 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 викладено висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019 року. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019 року, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, в тому числі і Кодексу України з процедур банкрутства, під час розгляду спорів у справі про банкрутство викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі № 911/956/17.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, оспорюваний договір поставки укладено сторонами 31.03.2015, а заяву ліквідатора боржника про визнання недійсним зазначеного договору подано до суду згідно поштового штемпелю 06.05.2021 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідного правочину положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки останній вчинено до дати введення з 21.10.2019 року зазначеного кодексу в дію.

За наведених обставин, за темпоральним правилом до спірних правовідносин можуть бути застосовані приписи статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Як було зазначено вище, підставою для визнання спірного правочину недійсним ліквідатором зазначено укладення його боржником із заінтересованою, в розумінні КУзПБ, особою щодо боржника, результатом чого, згідно ч.2 ст.42 названого кодексу, є визнання такого договору недійсним.

Разом з тим, станом на момент укладення та подальшого виконання оспорюваного договору діяв Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", положення якого не передбачали такої спеціальної підстави для визнання недійсним договору, як його укладення із заінтересованими особами.

Крім того, наведені положення ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлюють межі "підозрілого періоду", в який є найбільш вірогідним вчинення боржником фраудаторних правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника, протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Натомість, у межах даної справи оспорюваний арбітражним керуючим договір поставки від 31.03.2015 року №31/03-2015 укладений за п`ять років до відкриття провадження у справі про банкрутство ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2020 року у справі № 910/3093/20.

Таким чином, вірним є твердження суду про те, що спірний договір укладений не в межах встановленого статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" річного періоду, що передував порушенню справи про банкрутство, у зв`язку з чим спеціальні положення вказаної статті для визнання такого правочину недійсним не підлягають застосуванню.

Водночас укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У той же час, жодних інших правових підстав для визнання договору поставки від 31.03.2015 року №31/03-2015 недійсним, окрім визначених статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства підстав, арбітражним керуючим у заяві не наведено та судом не встановлено.

За вказаних обставин, оскільки станом на час укладання оскаржуваного договору такої підстави, яку визначив заявник у поданій заяві для визнання договору недійсним, не існувало, що виключає можливість її застосування під час розгляду даного спору з огляду на принцип незворотності дії закону в часі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання недійсним Договору поставки від 31.03.2015 року №31/03-2015 з наведених мотивів.

Отже, доводи апелянта щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалу місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставні необґрунтовані та недоведені, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Парттрейнд" арбітражного керуючого Ткачука Олександра Вікторовича на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у справі №910/3093/20(910/7330/20) залишити без задоволення.

2.Ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року у справі №910/3093/20(910/7330/20) залишити без змін.

3.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4.Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 16.11.2021 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді О.С. Копитова

В.О. Пантелієнко