РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.11.2021Справа № 910/13031/21

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс»
доАнтимонопольного комітету України
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідача1. Акціонерного товариства «Укртранснафта» 2. Національного Агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів
провизнання недійсним та скасування рішення
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:не з`явився
від відповідач:Данилов К.О.
від третьої особи 1:Болобан В.Г.
від третьої особи 2:Мартьола Д.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» (надалі - ТОВ «Прикарпатзахідтранс») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (надалі - «Комітет») про визнання недійсним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконним прийняттям відповідачем рішення №366-р від 11.06.2021 «Про результати розгляду справи про концентрацію», яким надано дозвіл Акціонерному товариству «Укртранснафта» на набуття контролю шляхом одержання в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, який складається із частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс», у зв`язку з чим позивач просить суд визнати його недійсним та скасувати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Укртранснафта» (надалі - АТ «Укртранснафта») та Національне Агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (надалі - АРМА) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, призначено у справі підготовче засідання.

До суду від третіх осіб надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких треті особи проти задоволення позовних вимог заперечують повністю з огляду на те, що оскаржуваним у даній справі рішенням жодні права позивача не були порушені, а також він не є суб`єктом оскарження такого рішення.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з огляду на те, що ним не були порушені норми чинного законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення, і при надання дозволу на концентрацію Комітет виходив із допустимості впливу концентрації у вигляді набуття контролю над активами позивача в межах наданих йому повноважень. Крім того, відповідач заперечує щодо тверджень позивача про допущення ним процесуальних порушень під час прийняття оскаржуваного рішення.

Протокольною ухвалою суду від 27.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2021.

Представники позивача в судове засідання не з`явилися, на електронну адресу суду направили клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відрядженні та участю в інших судових засіданнях.

Судом було відмовлено в задоволенні вказаних клопотань з огляду на те, що на підставі ст. 56 Господарського процесуального кодексу України позивач не був позбавлений можливості уповноважити будь-яку іншу особу для представництва власних інтересів з урахуванням укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Стандарт» договору про надання правової (професійної) допомоги від 24.02.2021.

Представники відповідача та третіх осіб в судовому засіданні надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю.

В судовому засіданні 03.11.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Стаття 3 зазначеного закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Приписами ст. 4 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом тощо.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

За змістом ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист економічної конкуренції» з метою запобігання монополізації товарних ринків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем, обмеження конкуренції органи Антимонопольного комітету України здійснюють державний контроль за концентрацією суб`єктів господарювання (далі - концентрація).

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що концентрацією визнається набуття безпосередньо або через інших осіб контролю одним або кількома суб`єктами господарювання над одним або кількома суб`єктами господарювання чи частинами суб`єктів господарювання, зокрема, шляхом: безпосереднього або опосередкованого придбання, набуття у власність іншим способом активів у вигляді єдиного майнового комплексу або структурного підрозділу суб`єкта господарювання, одержання в управління, оренду, лізинг, концесію чи набуття в інший спосіб права користування активами у вигляді єдиного майнового комплексу або структурного підрозділу суб`єкта господарювання, в тому числі придбання активів суб`єкта господарювання, що ліквідується.

Комітет, розглянувши справу № 128-25/12-21-ЕК про концентрацію у вигляді набуття АТ «Укртранснафта» в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс», прийняв рішення «Про результати розгляду справи про концентрацію» №366-р від 11.06.2021 (надалі - «Рішення»), яким надано дозвіл АТ «Укртранснафта» на набуття контролю шляхом одержання в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, який складається із частини магістрального нафтопродуктоводу «Самара-Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

Як вбачається з матеріалів справи, Комітет в оскаржуваному рішенні зазначає наступне.

До Комітету надійшла заява уповноважених представників АТ «Укртранснафта» та АРМА від 19.04.2021 №16-00/1/1610-21 (зареєстрована в Комітеті 20.04.2021 за № 8-01/280-ЕКк) про надання дозволу АТ «Укртранснафта» на набуття в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

Вищий антикорупційний суд України ухвалою від 23.02.2021 у справі №991/1285/21 постановив накласти арешт на майно шляхом заборони розпорядження, відчуження та користування об`єктами нерухомого майна, будівлями, спорудами, технологічними об`єктами та лінійними ділянками, які безпосередньо задіяні в забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок».

Зазначене майно передано в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, за договором на підставах, у порядку та на умовах, визначених статтями 19 - 24 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».

За результатами конкурсу, проведеного АРМА з відбору управителя для частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок», переможцем оголошено АТ «Укртранснафта».

Відповідно до проекту договору управління майном, управління активами здійснює Управитель в інтересах вказаних нижче осіб:

власника активів - у частині збереження економічної вартості активів, ефективності управління активами, з метою забезпечення повернення вартості активів власнику в разі настання визначеної законом підстави для такого повернення;

держави Україна - у частині збереження економічної вартості активів, ефективності управління активами - з метою забезпечення.

Тобто, ТОВ «Прикарпатзахідтранс» не є учасником концентрації, оскільки активи у вигляді єдиного майнового комплексу, що належать товариству, арештовані та передані в управління АРМА на підставі Ухвали Вищого антикорупційного суду України від 23.02.2021 у справі № 991/1285/21 за договором на підставах, у порядку та на умовах, визначених статтями 19 - 24 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».

Об`єкт набуття в управління: єдиний майновий комплекс складається з об`єктів нерухомого майна, будівель, споруд, технологічних об`єктів та лінійних ділянок, які безпосередньо задіяні в забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

Єдиний майновий комплекс, що набувається в управління, забезпечує здійснення господарської діяльності з транспортування магістральним трубопроводом дизельного палива з території Російської Федерації до Угорщини через територію України, а саме, у територіальних межах Житомирської, Рівненської, Хмельницької, Тернопільської, Волинської, Львівської та Закарпатської областей; нафтопродуктопровід утворює єдиний комплекс виробничих потужностей, що дає можливість транспортувати 3,5 млн тонн дизельного палива щорічно.

Набувач прав управління активами: АТ «Укртранснафта» здійснює діяльність із надання послуг транспортування нафти магістральними нафтопроводами по території України, її перевалки з / на морський транспорт, а також супутні при цьому послуги; контроль над АТ «Укртранснафта» здійснює акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»; НАК «Нафтогаз України» разом із суб`єктами господарювання - резидентами та нерезидентами України, що пов`язані з нею відносинами контролю, утворюють Групу «Нафтогаз».

Задіяним товарним ринком, на якому здійснюється концентрація, є ринок послуг із транспортування дизельного палива магістральним трубопроводом «Самара-Західний напрямок» у межах території Житомирської, Рівненської, Хмельницької, Тернопільської, Волинської, Львівської та Закарпатської областей.

ТОВ «Прикарпатзахідтранс», відповідно до зведеного переліку природних монополій, є суб`єктом природної монополії на ринку послуг із транспортування нафтопродуктів трубопровідним транспортом в Україну та через її територію.

Отже, у результаті здійснення заявленої концентрації АТ «Укртранснафта» отримає в управління активи, що забезпечують здійснення діяльності на ринку послуг із транспортування магістральним трубопроводом дизельного палива в Україну та через її територію, який перебуває у стані природної монополії.

У ході розгляду справи встановлено:

- ринок послуг із транспортування нафти й нафтопродуктів трубопроводами знаходиться в стані природної монополії;

- у результаті здійснення концентрації змінюється лише суб`єкт господарювання, який буде здійснювати управління відповідними активами, які забезпечують здійснення діяльності з транспортування дизельного палива магістральним трубопроводом «СамараЗахідний напрямок»;

- концентрація не призводить до змін у структурі ринку, враховуючи, що як до концентрації, так і після задіяний ринок знаходиться в стані природної монополії;

- Група «Нафтогаз» використовуватиме активи для надання транспортних послуг замовникам, у ролі яких виступатимуть треті особи (постачальники дизельного палива на ринок України). Тобто, клієнтами послуг транспортування виступатимуть власники ресурсу, які будуть самі укладати договори купівлі-продажу дизпалива з українськими споживачами. АТ «Укртранснафта» не зможе впливати на умови та статус виконання цих угод як постачальник послуг транспортування дизельного палива магістральним трубопроводом «Самара - Західний напрямок»;

- Група «Нафтогаз», з метою оптової реалізації дизельного палива, планує використовувати до 30 відсотків від потенційної потужності магістрального трубопроводу «Самара - Західний напрямок»;

- потенційна частка Групи «Нафтогаз» на ринку оптової реалізації дизельного палива не буде перевищувати 12 відсотків від загального обсягу оптової реалізації дизельного палива в Україні.

Отже, на думку Комітету, заявлена концентрація не призводить до монополізації чи суттєвого обмеження конкуренції на товарних ринках України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що :

- відповідач безпідставно не залучив до участі у справі про концентрацію ТОВ «Прикарпатзахідтранс», який є учасником такої концентрації;

- оскаржуване рішення прийнято в порушення приписів ч. 1 ст. 25 Закону України «Про захист економічної конкуренції»;

- Комітет не зупинив розгляд справи про концентрацію до вирішення справ, що перебували на розгляді в судах;

- АТ «Укртранснафта» в заяві про надання дозволу на концентрацію зазначено недостовірні дані щодо переліку майна позивача.

Щодо тверджень позивача про те, що оскаржуване рішення прийнято в порушення приписів ч. 1 ст. 25 Закону України «Про захист економічної конкуренції», суд відзначає наступне.

Відповідно до вказаної норми Закону Антимонопольний комітет України чи адміністративна колегія Антимонопольного комітету України надають дозвіл на концентрацію у разі, якщо вона не призводить до монополізації чи суттєвого обмеження конкуренції на всьому ринку чи в значній його частині.

Як встановлено Комітетом у Рішенні, задіяним товарним ринком, на якому здійснюється концентрація, є ринок послуг із транспортування дизельного палива магістральним трубопроводом «Самара-Західний напрямок» у межах території Житомирської, Рівненської, Хмельницької, Тернопільської, Волинської, Львівської та Закарпатської областей.

Статтею 5 Закону України «Про природні монополії» встановлено, що транспортування нафти і нафтопродуктів трубопроводами є сферою діяльності суб`єктів природних монополій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про природні монополії» суб`єкт природної монополії - суб`єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії.

ТОВ «Прикарпатзахідтранс», відповідно до зведеного переліку природних монополій, є суб`єктом природної монополії на ринку послуг із транспортування нафтопродуктів трубопровідним транспортом в Україну та через її територію.

Тобто, активи у вигляді єдиного майнового комплексу, що належать ТОВ «Прикарпатзахідтранс» та забезпечують діяльність на ринку послуг транспортування нафтопродуктів (дизельного палива) магістральним трубопроводом «Самара - Західний напрямок», забезпечують його власнику або суб`єкту господарювання, в управлінні якого вони знаходяться, статус суб`єкта природної монополії.

За змістом ст. 1 Закону України «Про природні монополії» природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв`язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб`єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв`язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги).

Таким чином, на ринку послуг з транспортування магістральним трубопроводом дизельного палива в Україні та через її територію відсутня конкуренція, а в результаті концентрації відбувається лише зміна суб`єкта господарювання, що буде провадити таку діяльність без збільшення або посилення свого становища на ринку.

Відтак, суд приходить до висновку, що оскільки спірні активи, які є об`єктом концентрації, забезпечують частку у розмірі 100% на задіяному ринку, монополізація чи суттєве обмеження конкуренції на ринку є неможливим за своєю природою.

Більш того, позивачем не спростовані твердженнями Комітету, що в даному випадку обсяг придбання дизельного палива для поставки на оптовий ринок Групи «Нафтогаз», з урахуванням використання магістрального трубопроводу «Самара-Західний напрямок», не буде перевищувати 30 відсотків від потенційної потужності трубопроводу, а потенційна частка Групи «Нафтогаз», з урахуванням використання суб`єктами господарювання, що входять до складу Групи «Нафтогаз», магістрального трубопроводу «Самара-Західний напрямок» для здійснення діяльності на ринку оптової реалізації дизельного палива не буде перевищувати 12 відсотків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення Комітетом під час прийняття Рішення положень ч. 1 ст. 25 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Також не знаходять підтвердження посилання позивача на те, що Комітетом в порушення приписів ст. 38 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не було зупинено розгляд справи про концентрацію до вирішення справ №460/6315/21 та №906/513/21 з огляду на те, що позивачем не доведено безпосереднього впливу таких справ на неможливість прийняття Комітетом рішення про концентрацію.

Щодо тверджень позивача про зазначення недостовірних відомостей заявниками при зверненні до Комітету суд відзначає таке.

Зокрема, у позові ТОВ «Прикарпатзахідтранс» вказує, що Комітет надав АТ «Укртранснафта» дозвіл на набуття контролю шляхом одержання в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, що складається із частини магістрального трубопроводу «Самара - Західний напрямок», в той час як такого єдиного майнового комплексу не існує.

Як вбачається із Рішення та проекту договору управління майном (активами), об`єктом набуття в управління є єдиний майновий комплекс, який складається з об`єктів нерухомого майна, будівель, споруд, технологічних об`єктів та лінійних ділянок, які безпосередньо задіяні в забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

За змістом ст. 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт» магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об`єктами і спорудами, зв`язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів.

Суд відзначає, що єдиним майновим комплексом в даному випадку є об`єкт, сукупність активів якого забезпечує провадження господарської діяльності на постійній і регулярній основі.

Відтак, заявниками у поданій до Комітету заяві було правомірно визначено об`єктом придбання права управління майном саме єдиний майновий комплекс, тобто сукупність майна, що задіяне у забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок», а відтак твердження позивача про зазначення недостовірних даних у заяві є безпідставними.

Щодо порушеного права позивача суд відзначає наступне.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод, (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9зп).

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 902/835/17 зазначає, про те, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, право на судовий захист виникає виключно у разі невизнання або оспорювання прав і законних інтересів.

При цьому суд має встановити яке право або інтерес позивача було порушено Комітетом у зв`язку із прийняттям Рішення.

Рішення Комітету є документом дозвільного характеру, прийнятого у розрізі оцінки впливу заявлених дій на конкуренцію, які не передбачають виникнення жодних зобов`язань чи покладання обов`язку як для заявників, так і для будь-яких інших осіб, в тому числі позивача, та не призводить до виникнення чи позбавлення права власності.

При цьому, Вищий господарський суд у постанові від 27.08.2014 у справі № 910/23701/13 зазначає, що правова природа надання Комітетом дозволу на концентрацію полягає в оцінці допустимості здійснення певної концентрації з огляду на положення законодавства про захист економічної конкуренції, тобто в оцінці її впливу на певний ринок.

Отже, Комітет надає дозвіл не на фактичне придбання акцій (часток, паїв), злиття суб`єктів господарювання або створення нового суб`єкта господарювання тощо, а лише підтверджує можливість вчинення таких дій без порушення норм законодавства про захист економічної конкуренції, оскільки вони не призводять до монополізації або суттєвого обмеження конкуренції на товарних ринках України.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист економічної конкуренції» учасниками концентрації визнаються:

суб`єкти господарювання, стосовно яких здійснюється або має здійснитися злиття, приєднання;

суб`єкти господарювання, які набувають або мають намір набути контроль над суб`єктом господарювання, та суб`єкти господарювання, щодо яких набувається або має набутися контроль;

суб`єкти господарювання, активи (майно), частки (акції, паї) яких набуваються у власність, одержуються в управління (користування), оренду, лізинг, концесію або мають набутися, та їх покупці (одержувачі), набувачі;

суб`єкти господарювання, що є або мають намір стати засновниками (учасниками) новостворюваного суб`єкта господарювання. У разі коли одним із засновників є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, орган адміністративно-господарського управління та контролю, учасником концентрації вважається також суб`єкт господарювання, активи (майно), частки (акції, паї) якого вносяться до статутного капіталу новостворюваного суб`єкта господарювання;

фізичні та юридичні особи, пов`язані з учасниками концентрації, зазначеними в абзацах другому - п`ятому цієї статті, відносинами контролю, що дає підстави визнати відповідну групу осіб згідно із статтею 1 цього Закону єдиним суб`єктом господарювання.

Твердження позивача про те, що в порушення вказаної норми Комітетом не було визначено ТОВ «Прикарпатзахідтранс» учасником концентрації судом відхиляється з огляду на наступне.

За змістом ст. 1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (в редакції, чинній на момент прийняття Рішення) управління активами - діяльність із володіння, користування та/або розпорядження активами, тобто забезпечення збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, та їх економічної вартості або реалізація таких активів чи передача їх в управління відповідно до цього Закону, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Частиною 1 статті 19 вказаного Закону передбачено, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких дорівнює або перевищує 200 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року. Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.

Судом встановлено, що ухвалою Вищого антикорупційного суду України від 23.02.2021 у справі №991/1285/21 накладено арешт на майно шляхом заборони розпорядження, відчуження та користування об`єктами нерухомого майна, будівлями, спорудами, технологічними об`єктами та лінійними ділянками, які безпосередньо задіяні у забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок»; передано Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, в управління шляхом передачі в управління за договором на підставах, у порядку та на умовах, визначених статтями 19-24 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» майно, що перелічене у пункті 2 резолютивної частини цієї ухвали. До моменту фактичної передачі майна, зазначеного у пункті 2 ухвали, в управління визначеним за результатами проведеного Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів конкурсу юридичній особі або фізичній особі - підприємцю визначено порядок зберігання майна, зазначеного в пункті 2 резолютивної частини ухвали, шляхом передачі на відповідальне зберігання АТ «Укртранснафта».

Тобто, активи у вигляді єдиного майнового комплексу, що належать ТОВ «Прикарпатзахідтранс» є арештованими та були переданими в управління АРМА ухвалою Вищого антикорупційного суду України від 23.02.2021 у справі №991/1285/21 на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».

За таких обставин суд приходить до висновку, що станом на момент прийняття Комітетом Рішення позивач не мав права розпоряджатися, відчужувати та користуватися арештованими активами, право управління якими було передано АРМА, а відтак і не міг бути учасником концентрації в розумінні ст. 23 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідно до статті 39 Закону України «Про захист економічної конкуренції» особами, які беруть участь у справі, визнаються: сторони, треті особи, їх представники:

- заявником є особа, яка подала заяву, подання про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- відповідачем є особа, щодо якої здійснюється розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- третьою особою є особа, залучена до участі у справі у зв`язку з тим, що рішення може суттєво зачепити її права та інтереси, охоронювані цим Законом. Про визнання третьою особою органами Антимонопольного комітету України приймається розпорядження, про що повідомляються особи, які беруть участь у справі.

Враховуючи те, що оскаржуване Рішення було прийнято за результатом розгляду заяви без відкриття справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а позивач не звертався до Комітету із заявою про надання відповідного дозволу, тому ТОВ «Прикарпатзахідтранс» в межах розгляду заяви не має правового статусу заявника, відповідача або третьої особи.

Суд враховує, що обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, ВанЛевен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).

В той же час, у своїх рішеннях ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі"Ашингдейн проти Великої Британії" (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України «Про санкції»; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи в сукупності, суд дійшов висновку, що у прийнятті оскаржуваного Рішення Комітет діяв у межах своїх повноважень, у порядок та спосіб, встановлений законом; висновки, викладені у рішенні, відповідають фактичним обставинам справи та є обґрунтованими, а позивачем не доведено наявності у нього порушеного права внаслідок прийняття Комітетом оскаржуваного рішення.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «Прикарпатзахідтранс» до Комітету про визнання недійсним та скасування Рішення задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.11.2021.

Суддя В.П. Босий