СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Харків Справа № 922/1983/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Геза Т.Д., суддя Лакіза В.В.,

без участі представників сторін,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" (вх.№2495 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2021, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Калініченко Н.В., час проголошення рішення - не зазначено, дата складання повного тексту рішення - 20.07.2021, у справі № 922/1983/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремікс", село Піщане, Кременчуцький район, Полтавська обл.,

до Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД -Агро", м. Харків,

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кремікс" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою (з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог) до Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" про стягнення 33 501, 20грн боргу, 2 184, 04грн пені, 5 698, 01грн 20% річних, 3 051, 22грн інфляційних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач здійснив оплату отриманого товару за договором поставки №63 від 03.02.2020 частково та з простроченням строку, що стало підставою для нарахування і пені, 20% річних та інфляційних.

Також позивачем заявлено 10 000, 00грн витрат на правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.07.2021 позов задоволено повністю; стягнуто з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремікс" заборгованість в розмірі 33 501, 20грн, 2 184, 04грн пені, 20% річних в розмірі 5 698, 01грн, 3 051, 22грн інфляційних, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000, 00грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 270, 00грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що відповідач повинен був здійснити повну оплату вартості отриманого товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом десяти календарних днів з дати поставки товару.

Однак, оскільки до суду не було надано доказів оплати вартості поставленого товару, суд визнав зобов`язання відповідача таким, що не було виконано у встановлений строк.

Здійснивши перерахунок пені, 20 % річних та інфляційних, з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків, погодженого сторонами, господарський суд дійшов висновку, що позивач вірно здійснив розрахунок цих вимог.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем не було надано суду доказів на підтвердження наведених ним у клопотанні обставин щодо розстрочення виконання рішення суду і зменшення розміру штрафу, за таких обставин, суд дійшов висновку, що підстави для розстрочення виконання рішення і зменшення розміру штрафу відсутні.

Сільськогосподарське приватне підприємство "РВД-Агро" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні пені 20% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 698, 01грн; розстрочити виконання рішення суду в частині погашення заборгованості перед позивачем помісячно в трьох рівних частинах; відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що нарахування пені 20 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 698, 01грн нараховано всупереч чинному законодавству; пунктами 8.4 та 8.5 договору двічі передбачена відповідальність підприємства за порушення його умов.

На думку апелянта, відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", нарахована пеня 20 % річних перевищує подвійну облікову ставку Національного Банку України.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано підстав для зменшення штрафних санкції та розстрочення виконання рішення суду.

Крім того, апелянт вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу є необґрунтованим.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за таких підстав, відповідно до частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" на рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2021 у справі № 922/1983/21 та постановлено здійснити її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено позивачу строк до 30.09.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту; встановлено учасникам справи строк до 30.09.2021 для подання заяв і клопотань.

Копії ухвали апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження були надіслані сторонам на їх адреси, зазначені в матеріалах справи та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручені, про що свідчать наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

29.09.2021 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11305), зазначає, що 20% річних - це не пеня, а розмір процентів, встановлений договором. Позивач вказує, що апелянтом не було доведено наявність підстав для зменшення штрафних санкції та підстав для розстрочення виконання рішення суду.

Також позивач зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, витрати на оплату правничої допомоги підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

З огляду на викладене, просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2021 у справі №922/1983/21 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

29.09.2021 представником позивача подано клопотання (вх.11306) про долучення доказів, а саме копії додаткової угоди №2 від 19.07.2021 до договору про надання правової допомоги №11/0521 від 11.05.2021 року та копії акту виконаних робіт від 20.07.2021.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2021, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Бородіної Л.І., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Геза Т.Д., суддя Лакіза В.В.

Вирішуючи питання прийняття наданих позивачем додаткових доказів доданих до клопотання від 24.09.2021 №24/091, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, за загальним правилом, усі докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень мають бути подані учасниками справи до суду першої інстанції, а до суду апеляційної інстанції додаткові докази подаються у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки позивачем копія додаткової угоди №2 від 19.07.2021 до договору про надання правової допомоги №11/0521 від 11.05.2021 року та копія акту виконаних робіт від 20.07.2021 не були подані суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не приймає надані позивачем ці додаткові докази і здійснює розгляд апеляційної скарги за наявними і поданими суду першої інстанції доказами.

Суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2021 у справі №922/1983/21 у межах доводів та вимог апеляційної скарги Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро", які зводяться до незгоди апелянта із судовим рішенням в частині стягнення 20 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 698, 01грн; відмови у розстроченні виконання рішення суду помісячно в рівних частинах; відмові судом у зменшенні штрафних санкції; стягненні витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В силу статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, які суд визнає достатніми для розгляду апеляційної скарги у спрощеному провадженні, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 03.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кремікс" (постачальник) та Сільськогосподарським приватним підприємством "РДВ-Агро" (покупець) був укладений договір поставки №63 (далі договір), за умовами якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, виготовити і поставити покупцю кормові добавки, замінники молочних кормів, вітамінно-мінеральні суміші (премікси), білково-вітамінні добавки, комбікорм (далі товар), а покупець в порядку та на умовах, визначеними цим договором, прийняти та оплатити товар.

Пунктом 2.1. договору визначено, що ціна товару встановлюється в національній валюті України, є договірною і вказується постачальником в рахунках-фактурах та видаткових накладних.

Загальна сума договору становить підсумок вартості окремих партій товару, поставленого покупцю по видатковим накладним протягом строку дії цього договору; одночасно з товаром постачальник повинен передати покупцю: видаткову накладну; товарно-транспортну накладну; рахунок-фактуру; посвідчення про якість (пункти 2.2., 4.7. договору).

Згідно з пунктом 7.1. договору, оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом 10 (десяти) календарних днів з дати поставки товару.

За кожний день прострочення платежу понад строк, передбачений пунктом 7.1. договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за весь період такого прострочення (пункт 8.4. договору).

Відповідно до пункту 8.5. договору, якщо покупець прострочив виконання грошового зобов`язання, то він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20 % річних від простроченої суми за весь період прострочення по оплаті.

Позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 36 301, 20грн, що підтверджується видатковою накладною №2857 від 21.07.2020, довіреністю № 101 від 22.07.2020, ТТН № Р2857 від 21.07.2021.

Як стверджує позивач, відповідач кошти за поставлений товар оплатив не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 34 501, 20грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке ж положення міститься і в статті 173 Господарського кодексу України.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 вказаного Кодексу передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Місцевим господарським судом встановлено і не спростовується апелянтом, що на виконання умов договору позивач в період з 21.07.2020 по 22.07.2020 поставив відповідачу товар на суму 36 301, 20грн.

Заборгованість відповідача за отриманий, але не оплачений товар, складає 33 501,20 грн.

Із апеляційної скарги вбачається, що відповідач не погоджується з рішенням місцевого суду в частині 20 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 698, 01грн.

При цьому, апелянт посилається на норми права, які регулюють нарахування пені та зазначає, що договором двічі передбачена відповідальність підприємства у формі пені, за прострочення розрахунків.

Судова колегія зазначає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Натомість, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування процентів річних та інфляційних не є штрафними санкціями (зокрема пенею), які входять до складу грошового зобов`язання, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктами 8.4 та 8.5 договору передбачено, що за кожен день прострочення платежу понад строк, передбачений пунктом 7.1 договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми прострочення платежу за весь період такого прострочення; разом з тим, якщо покупець прострочив виконання грошового зобов`язання, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також двадцять процентів річних від простроченої суми за весь період прострочення по оплаті.

Таким чином, чинним законодавством та умовами укладеного між сторонами договору встановлено відповідальність відповідача за несвоєчасну оплату товару у вигляді пені, інфляційних та 20% річних, які є різними видами відповідальності за невиконання зобов`язання.

При цьому, 20% річних не є пенею, які апелянт помилково ототожнює.

Розмір нарахованої позивачем пені складає 2 184, 04грн, а 20% річних 5 698, 01грн.

Правова природа річних та штрафних санкції є різною, оскільки неустойка має подвійну правову природу та є способом забезпечення виконання зобов`язання, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником та стимулювє боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань.

Водночас, формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Колегія судів зазначає, що наведені пункти договору є різними за своєю правовою природою та не вбачає "подвійне" притягнення відповідача до відповідальності.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені, 20 % річних та інфляційних є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству.

Умовами укладеного між сторонами договору передбачено інший розмір процентів, ніж 3%, що узгоджується зі статтею 625 Цивільного кодексу України.

Тобто, учасники господарського правовідношення, користуючись свободою договору, діючи добровільно та у спосіб, передбачений нормою матеріального права, визначили річні в розмірі 20%.

Виходячи з позиції, викладеної вище, судова колегія вважає безпідставним доводи апелянта щодо перевищення при нарахуванні позивачем 20% річних подвійної облікової ставки Національного Банку України.

Щодо доводів апелянта, що місцевий господарський суд не врахував наведені відповідачем підстави для розстрочення виконання рішення, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 239 Господарського процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо ті інші надзвичайні події тощо.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про розстрочку виконання рішення враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

При цьому, розстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в обґрунтування підстав для розстрочення виконання рішення посилався на тяжкий фінансовий стан підприємства та його заборгованість перед працівниками і контрагентами; наявну загрозу банкрутства підприємства; відсутність майна, на яке можливо було б звернути стягнення; відсутність вини відповідача у виникненні боргу, визнання боргу та його поступове погашення.

Проте, відповідачем на підтвердження зазначеного і неможливості одномоментно виконати рішення не було надано належних та допустимих доказів, зокрема, не було надано балансу підприємства на підтвердження тяжкого фінансового стану і наявну загрозу банкрутства; не було надано доказів на підтвердження відсутності коштів на банківських рахунках, відсутності майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємство це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, відповідач посилається на поступове погашення боргу, однак, якщо б відповідач дотримувався запропонованого ним графіку (помісячно в рівних частинах до вересня 2021 року), то відповідач вже погасив би борг повністю. У той час, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем після отримання товару було сплачено лише 1 800, 00грн у березні 2021 року та 1 000, 00грн після відкриття провадження у даній справі.

Позивач і відповідач є самостійними суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики; відтак, подальше ухилення відповідачем від сплати належних сум не враховує матеріальні інтереси позивача.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для розстрочення виконання судового рішення відсутні.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції підстав для зменшення штрафних санкції, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Статтею 233 Господарського кодексу України врегульовано право суду зменшити розмір штрафних санкцій.

Так, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За положенням частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю певних обставин; господарський суд повинен надати оцінку доказам та обставинам, якими учасник справи обґрунтовує наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, а також запереченням інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд.

Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18.

Судом першої інстанції встановлено, що в обґрунтування клопотання про зменшення штрафу відповідач посилається на збитковість діяльності підприємства-відповідача, в основному через неврожай у 2020 році, який потягнув за собою негативні наслідки у вигляді, в тому числі накопичення заборгованості по заробітній платі. Також вказує на підвищення рівня мінімальної заробітної плати, що мало своїм наслідком надмірний тягар для підприємства.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зменшення розміру пені, яка складає 2 184, 04грн, оскільки посилання відповідача на виникнення обставин непереборної сили не доведено документально; факт виникнення форс-мажорної ситуації засвідчує лише Торгово-промислова палата (ТПП) України й уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати шляхом видачі сертифікату відповідного зразка.

Як зазначено вище, відповідачем не було надано балансу підприємства на підтвердження тяжкого фінансового стану і наявну загрозу банкрутства; не було надано доказів на підтвердження відсутності коштів на банківських рахунках, відсутності майна.

Безпідставними є посилання відповідача на підвищення рівня мінімальної заробітної плати, оскільки відповідач має планувати свою господарську діяльність, у тому числі і укладаючи договори з контрагентами, з урахуванням відповідних змін у законодавстві.

Відповідач просить врахувати його добросовісну поведінку, однак, матеріали справи свідчать про зворотне.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу, судова колегія зазначає таке.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 травня 2021 року між адвокатом Пінтійською Н.І. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кремікс" (клієнт) укладено договір №11/0521 про надання правової допомоги, у відповідності до якого клієнт доручає, а адвокат, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта (пункт 1.1. договору).

Вартість послуг адвоката, як передбачено пунктом 5.1. договору, зазначається в додатковій угоді №1 до цього договору.

Додатковою угодою №1 від 11 травня 2021 року передбачено вартість за виконання послуг в сумі 10 000, 00грн, що складається із: підготовка та написання позовної заяви 5 000, 00грн; супроводження справи під час її розгляду у суді першої інстанції 5 000, 00грн.

Умови договору не містять окремого пункту, який передбачає обов`язковість складання акту приймання послуг або акту виконаних робіт між клієнтом та адвокатом.

Судова колегія зазначає, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від фактичної оплати.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Отже, доводи апелянта, що понесені позивачем витрати на правничу не оплачувались на користь адвоката не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн, виходячи із обсягу наданих адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції, судова колегія вважає обґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом було складено позовну заяву з додатками; подано заяву про зменшення позовних витрат з урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати у розмірі 1 000, 00грн після відкриття провадження у справі; подано відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, який містить детальні, змістовні та обґрунтовані заперечення щодо доводів відповідача з посиланням на законодавство, практику Верховного Суду, а також додано докази на підтвердження доводів, викладених у відповіді на відзив.

Подані адвокатом заяви по суті справи та докази були прийняті судом першої інстанції.

З огляду на викладене, не зважаючи на те, що розгляд справи був здійснений у спрощеному порядку, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позивачем доведено понесені ним витрати на супроводження адвокатом справи під час її розгляду у суді першої інстанції.

За таких обставин, апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2021 у справі №922/1983/21 без змін.

Виходячи з приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати апелянта зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 256, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2021 у справі №922/1983/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Т.Д. Геза

Суддя В.В. Лакіза