ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1853/21

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Деревоекспорт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго»

прo стягнення 94 076,36 грн.

Суддя А.Ю. Кошик

При секретарі судового засідання: Фроль В.В.

За участю представників:

позивача: Дзюбак В.Ф.

відповідача: не з`явився

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Деревоекспорт» (надалі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (надалі відповідач) прo стягнення 94 076,36 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.07.2021 року відкрито провадження у справі № 911/1853/21 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.08.2021 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 02.08.2021 року від позивача надійшло клопотання б/н від 02.08.2021 року про проведення судового засідання без участі представника позивача.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.08.2021 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 14.09.2021 року.

У підготовчому засіданні 14.09.2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце підготовчого засідання, у підготовче засідання 14.09.2021 року не з`явився.

Враховуючи, що судом під час підготовчого судового засідання 14.09.2021 року вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд за результатами підготовчого засідання постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 30.09.2021 року.

В судовому засіданні 30.09.2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, позовні вимоги не заперечив.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 30.09.2021 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, 09.10.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Деревоекспорт» (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (відповідач) було укладено Договір № 09/10/18-113 (далі - Договір), на умовах якого позивач зобов`язується передати у власність відповідачу сировину - деревинні відходи подрібненні, а відповідач зобов`язувався прийняти та оплатити поставлений обсяг сировини.

Згідно з додатком № 3 до Договору № 09/10/18-113 від 09.10.2018 року (Специфікація № 1) позивач повинен поставити для відповідача до 31.12.2019 року деревні відходи подрібненні в кількості 2,4 тис.метрів кубічних по ціні 225 грн. з ПДВ загальною вартістю 540 000,00 грн.

Як зазначає позивач, ним в період з жовтня 2018 року по 31.12.2019 року поставлено відповідачу тріску деревини на загальну суму 4 246 172,60 грн., з яких в грудні 2019 року поставлено на суму 128 020,80 грн. Згідно виписки з банківського рахунку відповідачем протягом 2018-2019 років проведено оплату за поставлену тріску деревини в сумі 4 118 149,80 грн. По результатах роботи за 2019 рік в рамках Договору проведено звірку взаєморозрахунків та складено акт звіряння, в якому зафіксовано сальдо розрахунків станом на 31.12.2019 року в розмірі 128 020,80 грн. на користь позивача. 23.12.2020 року відповідачем було сплачено 50 000,00 грн.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання з оплати поставленої сировини на загальну суму 78 022,80 грн.

Позивач пояснив, що поставка відходів деревини подрібнених (тріски) здійснювалась в пункт поставки Сировини згідно умов Договору № 09/10/18-113 від 09.10.2018 року за адресою: Київська обл., Іванківській р-н, смт.Іванків, вул.Розважівська, 192, приймання товару відповідачем підтверджено проставленням штампу про одержання товару на товарно-транспортних накладних.

Згідно з п.5.3 Договору оплата отриманої сировини здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача суми, що дорівнює ціні поставленої сировини з дати підписання Сторонами Акта приймання-передачі.

Відповідно до п.4.3 Договору прийом-передача сировини оформляється шляхом скаладання та підписання уповноваженими представниками Акту приймання-передачі та/або інших документів з обовязковим наданням Сторонам супровідних документів надалі Акту.

Як зазначає позивач, всі супровідні документи, в тому числі видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, надані відповідачу безпосередньо після поставки сировини, факт отримання підтверджено відповідачем шляхом проставляння підпису та штампу про приймання сировини на товаро-транспортних документах. Жодних питань та рекламацій по кількості, якості поставок сировини відповідачем не надано. По всіх фактах поставки сировини позивачем була узгоджена оплата. Однак тріска деревини, яка була поставлена в грудні 2019 року залишилась не оплаченою на загальну суму 78 022,80 грн.

Позивач зазначає, що не зважаючи на неодноразові звернення, проведення переговорів, протягом 2021 року відповідач зобов`язання за Договором не виконував, оплату за поставлену тріску деревини не проводив, заборгованість за поставлений товар не сплатив.

Відповідно до п.6.3 Договору за прострочення строків оплати за сировину відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час такого просрочення від суми заборгованності.

Позивач в позові просить стягнути з відповідача крім 78 022,80 грн. основного боргу, також 4 874,71 грн. 3% річних від простроченої суми за період прострочення з 01.01.2020 року по 16.06.2021 року та 11 178,85 грн. інфляційних.

В ході розгляду спору відповідач в судові засідання не з`являвся, відзиву на позов не подав, позовні вимоги не заперечував та не спростував.

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормою ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Наведене дає суду підстави дійти висновку, що правила ведення господарської діяльності передбачають здійснення її на умовах добросовісності, умовах, за яких сторони будь взаємно поважати права та охоронювані законом інтереси одна одної.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується існування простроченої заборгованості відповідача в сумі 78 022,80 грн. протягом наведених в позові періодів прострочення, відповідач є таким, що порушив виконання зобов`язання, що є підставою для застосування до нього передбаченої Договором та законом відповідальності.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як передбачено ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений законом або договором.

Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача 4 874,71 грн. 3% річних від простроченої суми за період прострочення з 01.01.2020 року по 16.06.2021 року та 11 178,85 грн. інфляційних обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи і підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Як визначено ч.4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 6 822,00 грн., в підтвердження понесення відповідних витрат позивачем надано Договір-доручення про надання правничої допомоги від 01.06.2021 року, укладений між позивачем та адвокатом Горюновим І.М., ордер від 01.06.2021 року, рахунок-фактуру та акт наданих послуг на суму 4 000,00 грн. (500 грн. за вивчення документів та 3 500,00 грн. за складання позову), докази оплати адвокатських послуг на суму 4 000,00 грн.

Як зазначає позивач, 2 822,00 грн. складає винагороду адвокату в розмірі 3% від суми задоволених позовних вимог, що передбачено п. 4.2. Договору-доручення про надання правничої допомоги від 01.06.2021 року.

Надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам у сукупності з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, обсягу наданих адвокатом послуг, виходячи з характеру спірних правовідносин, обсягу матеріалів справи, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що доведеним та співмірним є розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 4 000,00 грн. Стосовно 2 822,00 грн. передбаченої п.4.2. Договору-доручення винагороди в розмірі 3% від задоволених позовних вимог, суд враховує відсутність акту приймання-передачі послуг саме з адвокатом Горюновим І.М. на відповідну суму та те, що юридичний супровід позову в суді здійснював штатний юрист позивача. Таким чином, враховуючи критерії реальності, обґрунтованості та пропорційності адвокатських витрат, у відповідності до приписів ч.4 ст.126, ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягають адвокатські витрати в сумі 4 000,00 грн.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Деревоекспорт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» прo стягнення 94 076,36 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (07201, Київська обл., Іванівський р-н, смт. Іванків, вул. Розважівська, 192, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Деревоекспорт» (35000, Рівненська обл., м.Костопіль, вул. Котляревського, 68, код 39202370) 78 022,80 грн. основного боргу, 4 874,71 грн. 3% річних, 11 178,85 грн. індексу інфляції 2270 грн. витрат по сплаті судового збору та 4 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик

повний текст рішення складено 15.11.2021 року