РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.10.2021Справа № 910/383/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Кучеренко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/383/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінджек»

до Київської міської ради

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Житлово-будівельний кооператив «Автомат-1»

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Житлово-будівельний кооператив «Квазар-4»

про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування рішення

Представники учасників справи:

від позивача: Макушинський М.І.;

від відповідача: Ільчик М.О.;

від третьої особи-1: не з`явився;

від третьої особи-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінджек» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача, визнання незаконним та скасування рішення №248/7821 від 14.11.2019 про розірвання договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2018 укладеного між відповідачем та позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в односторонньому порядку відповідачем без наявності на те правових підстав прийнято рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки, яка надана позивачу для здійснення будівництва житлового комплексу, чим порушено право позивача на користування наданою в оренду земельною ділянкою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Житлово-будівельний кооператив «Автомат-1» та Житлово-будівельний кооператив «Квазар-4».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021, в задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінджек» до Київської міської ради про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування рішення відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 01.06.2021 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінджек» на судові рішення задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 у справі №910/383/20 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що судами не надано оцінки доводам позивача стосовно укладення з Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28.10.2015 договору №150 щодо пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва та перерахування позивачем пайового внеску, а також вчинення ним дій стосовно поновлення договору оренди землі, який було укладено за судовим рішенням, а відповідно не з`ясовано питання наявності чи відсутності вини ТОВ «Фінджек» у нездійсненні будівництва на земельній ділянці, наданій у користування на підставі договору оренди землі. Окрім того, зауважено на тому, що судами не з`ясовано того, чи свідчить прийняття відповідачем рішення про одностороннє розірвання договору про втручання у право позивача користуватися земельною ділянкою, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

15.06.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/383/20.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи №910/383/20 між суддями, справу передано на розгляд судді Васильченко Т.В., що відображено у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 справу прийнято до провадження, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначеного підготовче засідання.

12.07.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням викладених висновків у постанові суду касаційної інстанції, в якому відповідач заперечує проти позову посилаючись на те, що отриманою проектною документацією тривалість будівництва визначена в 21 місяць та, враховуючи приписи пункту 8.4 укладеного договору, позивач був зобов`язаний завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією, тобто до 17.05.2014, однак з моменту її отримання і до теперішнього часу ним не надано доказів на підтвердження початку здійснення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці. Відтак, оскільки позивач недотримався взятих на себе зобов`язань за укладеним договором, відповідачем в односторонньому порядку прийнято рішення про його розірвання, що узгоджується з приписами пункту 11.4 договору, за якими однією з підстав для розірвання орендодавцем договору є порушення орендарем строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пунктом 8.4 договору, та не потребує погодження із іншою стороною правочину.

30.07.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача щодо наявності у нього підстав для прийняття рішення про одностороннє розірвання договору, оскільки ним не було надано жодних доказів того, що позивач не приступив до використання земельної ділянки. При цьому, позивач наголошує на тому, що з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт, з урахуванням вимог статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у нього виникає право, а не обов`язок, приступити до будівельних робіт на земельній ділянці. Позивач зауважує на тому, що вказаний період будівництва тривалістю 21 місяць є певним часовим орієнтиром та має обраховуватися не з моменту отримання дозвільної документації, а фактичного початку будівельних робіт, а відтак вважає, що ним не було порушено строку забудови. Разом з цим, позивач посилається на те, що депутати Київської міської ради неодноразово з 2018 року реєстрували проекти рішень про розірвання договору оренди, що не могло не вплинути на рішення позивача щодо початку будівельних робіт.

В судовому засіданні 10.08.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 07.09.2021.

02.09.2021 та 03.09.2021 через відділ діловодства суду від третіх осіб надійшли відповіді на відзив, в яких вони підтримують позицію відповідача щодо наявності правових підстав для прийняття рішення про одностороннє розірвання договору, оскільки позивач з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт не скористався своїм правом щодо його реалізації та виконання взятих на себе за договором зобов`язань.

В судовому засіданні 07.09.2021, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті на 01.10.2021.

У судових засіданнях 01.10.2021 та 22.10.2021 у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалася перерва, зокрема, до 29.10.2021.

В судовому засіданні 29.10.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити; представник відповідача проти позовних вимог заперечив, просив в позові відмовити. В свою чергу, представник третьої особи-1 не з`явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить протокол судового засідання від 22.10.2021 та розписка про оголошення перерви, про причини не явки суду не повідомив і будь-яких клопотань не подав. Третя особа-2 явку свого повноважного представника в судове засідання також не забезпечила, однак у відповіді на відзив просила розгляд справи здійснювати без її участі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що третя особа-1 була належним чином повідомлена про розгляд даної справи і не повідомила суду про причини неявки, а третя особа-2 просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за їх відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 29.10.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

14.06.2007 Київською міською радою прийнято рішення №851/1512 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінджек» земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва», яким вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «Фінджек» для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва, а також передати ТОВ «Фінджек», за умови виконання пункту 3 цього рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,33 га для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2007 у справі № 30/491 задоволено позовні вимоги ТОВ "Фінджек", визнано укладеним договір оренди земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва між ТОВ "Фінджек" та Київською міською радою в редакції, що підписана ТОВ "Фінджек" та відповідає вимогам Закону України "Про оренду землі" та типовому договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220, а земельну ділянку такою, що передана з моменту набрання чинності судового рішення на умовах визначених договором у редакції, викладеній у резолютивній частині рішення.

30.01.2008 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстровано договір оренди земельної ділянки №66-6-00448 (далі - договір), укладений між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Фінджек" (орендар), за умовами пункту 1.1 якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради №851/1512 від 14.06.2007, за актом приймання- передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або земельна ділянка), визначену цим договором.

Згідно з п. 2.1 договору об`єктом оренди є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - вул. Райдужна у Дніпровському районі м. Києва; розмір - 0,3305 га; цільове призначення - для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком; кадастровий номер - :66:079:0038.

Земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню (п. 2.3 договору).

Пунктом 3.1 договору визначено строк його укладення, а саме на 5 (п`ять) років.

Згідно з п. 6.1 договору передача земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі об`єкта оренди в день державної реєстрації цього договору.

За актом приймання-передачі від 30.01.2008 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку за адресою: м. Київ, вул. Райдужна у Дніпровському районі м. Києва, загальною площею 0,3305 га, кадастровий номер - :66:079:0038.

За умовами пункту п. 8.4 договору орендар зобов`язаний завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку.

Пунктом 11.4 договору узгоджено, що він може бути розірваний, зокрема, в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця, із звільненням орендодавця від відповідальності, згідно з Господарським кодексом України, в разі, коли орендар використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично не сплачує орендну плату (протягом півроку), порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пунктом 8.4 договору, здійснення без згоди орендодавця передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам.

Договір може бути достроково розірваний у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків визначених у пунктах 5.1 та 8.4 цього договору (п. 11.5 договору).

Розірвання договору, як визначено в пункті 11.6 договору, не потребує укладення додаткової угоди. Договір вважається розірваним з моменту прийняття орендодавцем відповідного рішення, якщо інше не встановлено рішенням.

Згідно з п. 12.2 договору, який регулює відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору та вирішення спорів, також визначено, що у разі невиконання орендарем умов цього договору та обов`язків, передбачених законодавством України, договір може бути достроково розірваний.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 у справі №910/12404/16 в позові ТОВ «Фінджек» до Київської міської ради про визнання договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 поновленим та викладення договору в новій редакції відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 вказане рішення суду скасовано та прийнято нове рішення, яким задоволено позовні вимоги: визнано укладеним договір про поновлення договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 на 5 (п`ять) років та викладено договір оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 в новій редакції, яка наведена у даній постанові суду.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 у справі № 910/12404/16 змінено, а саме, визнано укладеним договір про поновлення договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 на 5 (п`ять) років на тих самих умовах. У даній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог про викладення договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 в новій редакції.

14.11.2019 Київською міською радою прийнято рішення №248/7821 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінджек» для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва», відповідно до якого вирішено:

1. Розірвати в односторонньому порядку договір оренди земельної ділянки площею 0,3305 га (кадастровий номер :66:079:0038) від 30.01.2008 №66-6-00448, укладений між Київською міською радою та ТОВ «Фінджек» для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва на підставі пункту 34 рішення Київської міської ради від 27.11.2003 №236/1111 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею».

2. Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації):

2.1 Вчинити організаційно-правові дії щодо зняття з реєстрації договору оренди земельної ділянки, визначеної пунктом 1 цього рішення.

2.2. Проінформувати ТОВ «Фінджек» про прийняття цього рішення у семиденний строк з моменту набрання ним чинності.

3. Офіційно оприлюднити це рішення у спосіб, визначений чинним законодавством України.

4. Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування.

Посилаючись на те, що вказане рішення прийнято відповідачем з порушенням норм чинного законодавства України та умов договору, оскільки були відсутні правові підстави для розірвання договору орендодавцем в односторонньому порядку, позивач звернувся з позовом до суду про визнання протиправними дій Київської міської ради, вчинених по відношенню до ТОВ «Фінджек» при прийнятті рішення №248/7821 від 14.11.2019, а також визнання незаконним та скасування вказаного рішення.

Відповідач та треті особи, в свою чергу, заперечуючи проти позову наголосили на тому, що позивач не виконав своїх зобов`язань за договором щодо забудови земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією, що, за умовами договору, надавало право орендодавцю розірвати договір в односторонньому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд під час нового розгляду справи з урахуванням вказівок Верховного Суду від 01.06.2021 у даній справі дійшов такого висновку.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами частини 2 цієї статті визначено і способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналогічний за змістом спосіб захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, особа, законний інтерес або право якої порушено внаслідок прийняття рішення органом місцевого самоврядування, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено вищевказаною нормою матеріального права.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Приписами частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення рішенням органу місцевого самоврядування прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з оспорюванного рішення, при його прийнятті Київська міська рада керувалась статтями 9, 83, 93, 96, 141 Земельного кодексу України, статтею 651 Цивільного кодексу України, пунктом 34 частини 1 статті 26 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтею 31 Закону України «Про оренду землі» та пунктами 8.4, 11.4-11.6 договору оренди земельної ділянки від 30.01.2008 №66-6-00448, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Фінджек» для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва, враховуючи невиконання позивачем обов`язку завершити забудову земельної ділянки площею 0,3305 га на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва у строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, та використання вказаної земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що являють собою дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати (змінюватися, припинятися) безпосередньо з актів органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди (найму), а відповідно до частини 1 статті 283 ГК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами та договором оренди землі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Виходячи зі змісту статті 93 Земельного кодексу України, статей 762, 792 Цивільного кодексу України, статей 13 та 21 Закону України «Про оренду землі» правовідносини щодо оренди земельної ділянки передбачають передачу орендарю земельної ділянки у платне володіння та користування на певний строк для її використання відповідно до умов договору та положень земельного законодавства.

За змістом приписів статей 177, 181, 373, 374 Цивільного кодексу України земельна ділянка (як індивідуалізований об`єкт, що має ознаки у вигляді кадастрового номеру, площі, меж) є об`єктом права власності територіальної громади, а правомочності щодо володіння та користування орендованою земельною ділянкою, як і правомочність розпорядження, є складовими права власності територіальної громади щодо земельної ділянки.

Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що територіальні громади є учасниками цивільних відносин, діючи у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, набуваючи та здійснюючи цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (статті 169 та 172 ЦК України).

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання договорів врегульовано главою 53 ЦК України та главою 20 ГК України.

Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання, тобто зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором, а частиною 3 цієї норми визначено, що у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з частиною 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частинами 3 та 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним нормативним актом, що регулює саме правовідносини щодо договорів оренди землі, передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Отже, наведені норми законодавства не забороняють сторонам договору оренди земельної ділянки передбачити випадки його розірвання в односторонньому порядку шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення у встановленому порядку.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.02.2020 у справі №915/47/17, від 17.09.2019 у справі №910/1168/19 та від 04.04.2018 у справі №910/8011/17.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статей 525, 526, 629 ЦК України і статті 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 12.2 договору, який регулює відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору та вирішення спорів, визначено, що у разі невиконання орендарем умов цього договору та обов`язків, передбачених законодавством України, договір може бути достроково розірваний.

Пунктом 11.5 договору передбачено, що він може бути достроково розірваний у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків визначених у пунктах 5.1 та 8.4 цього договору.

Умовами пункту 11.4 договору, узгоджено, що договір може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця, із звільненням орендодавця від відповідальності, згідно з Господарським кодексом України, в разі, зокрема, порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пунктом 8.4 договору.

Отже, при укладенні договору сторони погодили можливість його розірвання в односторонньому порядку, що не суперечить приписам статті 651 Цивільного кодексу України та статті 31 Закону України «Про оренду землі».

При цьому, пунктом 11.6 договору визначено, що його розірвання не потребує укладення додаткової угоди. Договір вважається розірваним з моменту прийняття орендодавцем відповідного рішення, якщо інше не встановлено рішенням.

За умовами пункту п. 8.4 договору орендар взяв на себе зобов`язання завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, Державним підприємством «Укрдержбудекспертиза» було підготовлено позитивний експертний звіт за №00-0032/1-12/ЦБ щодо розгляду проектної документації проекту «Будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва».

За результатами розгляду проектної документації та внесення до неї змін згідно зауважень та пропозицій, зазначена проектна документація рекомендована до затвердження в установленому порядку з такими основними показниками: характер будівництва - нове будівництво, площа ділянки - 0,3305 га, площа забудови - 735,0 кв. м, тривалість будівництва - 21 місяць.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент надання дозволу на виконання будівельних робіт) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Дозвіл на виконання будівельних робіт видається відповідними інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

17.08.2012 у зв`язку із отриманням позитивного висновку щодо проектної документації, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві позивачеві надано дозвіл на виконання будівельних робіт №КВ 7.

Таким чином, враховуючи, що проектною документацією рекомендовано тривалість будівництва - 21 місяць, а пунктом 8.4 договору передбачено, що орендар зобов`язаний завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією, суд дійшов висновку про те, що позивач повинен був здійснити забудову земельної ділянки у строк до 17.05.2014.

Однак, матеріали справи не містять і позивачем під час нового розгляду справи не надано жодних доказів на вчинення дій щодо забудови спірної земельної ділянки з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт у 2012 році до теперішнього часу.

Слід зауважити на тому, що відповідно до пункту 1.1, 8.4 договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008, орендарю на підставі рішення Київської міської ради від 14.06.2007 №851/1512 було передано на п`ять років спірну земельну ділянку з метою зведення на ній у строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгом та спортивним майданчиком.

Проектною документацією, яка була затверджена у встановленому законом порядку, було визначено строк забудови протягом 21 місяця.

Отже, позивач, будучи достеменно обізнаним як з умовами договору оренди в частині існування обов`язку завершити забудову у строки визначені проектною документацією, так і з настанням наслідків у разі його невиконання у вигляді можливості орендодавця в односторонньому порядку розірвати договір, взятих на себе зобов`язань щодо забудови спірної земельної ділянки не виконав як у визначені договором строки, так і на час розгляду даної справи не приступив навіть до вчинення підготовчих робіт для будівництва.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлені правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Частина 1 статті 37 вказаного Закону, як вже зазначалось, визначає, що право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

За наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається (ч. 2 ст. 37 Закону).

Приписами частини 8 статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено лише зобов`язання замовника протягом семи календарних днів з дня видачі дозволу на виконання будівельних робіт письмово поінформувати виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, місцеву державну адміністрацію за місцезнаходженням об`єкта будівництва про початок виконання будівельних робіт. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, місцева державна адміністрація повідомляють через місцеві засоби масової інформації про початок виконання будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

З аналізу вищевикладеного слідує, що право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності у позивача виникло після отримання дозволу на виконання будівельних робіт (2012 рік) і закон не вимагав отримання будь-яких інших документів, окрім повідомлення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, місцевої державної адміністрації за місцезнаходженням об`єкта будівництва про початок виконання будівельних робіт.

При цьому, згідно пункту 1 Порядку виконання підготовчих робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №466 від 13.04.2011, підготовчі роботи - це роботи з підготовки земельної ділянки, влаштування огородження будівельного майданчика та знесення будівель і споруд, порушення елементів благоустрою в межах відведеної земельної ділянки, вишукувальні роботи, роботи із спорудження тимчасових виробничих та побутових споруд, необхідних для організації і обслуговування будівництва, улаштування під`їзних шляхів, складування будівельних матеріалів, підведення тимчасових інженерних мереж, а також з винесення інженерних мереж та видалення зелених насаджень.

Втім, позивачем під час розгляду справи не надано суду жодного доказу не лише здійснення будівництва, а навіть вчинення робіт з підготовки земельної ділянки, влаштування огородження будівельного майданчика, робіт із спорудження тимчасових виробничих та побутових споруд, необхідних для організації і обслуговування будівництва, улаштування під`їзних шляхів, складування будівельних матеріалів, видалення зелених насаджень тощо, що свідчить про відсутність у позивача наміру з моменту отримання дозволу вчиняти будь-які фактичні підготовчі чи будівельні роботи на спірній земельній ділянці.

Згідно зі статтею 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Відповідно до ст. 189 ЗК України, ст. 20 Закону України «Про охорону земель» самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 №16/890 затверджено Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Києві, за приписами пункту 3.1 якого, Головне управління (нині Департамент) при здійсненні самоврядного контролю за використанням і охороною земель у місті Києві відповідно до покладених на нього завдань проводить обстеження земельних ділянок щодо їх використання землекористувачами та складає відповідні акти обстеження земельних ділянок для розгляду Київською міською радою питань про поновлення договорів оренди земельних ділянок.

17.02.2016 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Райдужна (кадастровий номер :66:079:0038) у Дніпровському районі м. Києва, за результатами якого складено акт обстеження земельної ділянки №16-0327-04, з якого вбачається, що на земельній ділянці ростуть зелені насадження та розміщені два спортивних майданчика; земельна ділянка вільна від будівель та споруд та за призначенням не використовується.

Дії Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо проведення обстеження земельної ділянки від 17.02.2016 у судовому порядку протиправними не визнані, а складений акт №16-0327-04 від 17.02.2016 є законним та чинним, а тому приймається судом до уваги.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача про те, що вказане обстеження було проведено у період, коли фактично строк користування земельної ділянки закінчився у зв`язку зі спливом строку дії договору, а питання про поновлення останнього було передано на судовий розгляд, оскільки це не спростовує факту відсутності з боку позивача з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт навіть підготовчих дій спрямованих на забудову спірної земельної ділянки.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 у справі №910/12404/16 були задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінджек» та визнано укладеним договір про поновлення договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 на 5 (п`ять) років і викладено договір оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 в новій редакції.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2017 вказану постанову змінено та визнано укладеним договір про поновлення договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 на 5 (п`ять) років на тих самих умовах, оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог про викладення договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2008 в новій редакції.

З дати ухвалення вказаної постанови та поновлення договору оренди (13.04.2017) до дати прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення (14.11.2019) минуло значно більше ніж 21 місяць, однак позивач взяті на себе зобов`язання щодо забудови земельної ділянки у встановлені строки, в порушення умов договору оренди, не виконав і навіть не вчиняв підготовчих дій до будівництва.

При цьому, позивач не був позбавлений права відповідно до п. 11.1 договору у встановленому порядку звернутися до Київської міської ради, як орендодавця з пропозицією продовжити строки здійснення забудови земельної ділянки, проте доказів вчинення відповідних дій не надано.

Під час розгляду справи, позивачем не надано суду жодних доказів наявності об`єктивної неможливості виконання взятих на себе за договором зобов`язань щодо забудови земельної ділянки, ні з дати отримання дозволу на виконання будівельних робіт від Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві (17.08.2012), ні з дати поновлення в судовому порядку строку дії договору оренди (13.04.2017) і до дати прийняття відповідачем оскаржуваного рішення (14.11.2019).

Обґрунтування позивача щодо наявності підстав для визнання недійсним рішення Київської міської ради №248/7821 від 14.11.2019 про розірвання договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2018 фактично зводяться до вчинення третіми особами дій спрямованих на розірвання договору, що саме по собі не може бути підставою для визнання недійсним в судовому порядку оскаржуваного рішення, тим більш, що позивач не був позбавлений права оскаржити відповідні дії у встановленому законом порядку.

Доказів вчинення позивачу фізичних перешкод для здійснення будівельних робіт на земельній ділянці за адресою по вулиці Райдужній у Дніпровському районі міста Києва з боку відповідача чи будь-яких інших осіб, судом під час розгляду справи не встановлено і позивачем не доведено, що виключає можливість дійти висновку про те, що нездійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінджек» забудови земельної ділянки сталося не з його вини.

Верховний Суд у постанові від 21.03.2018 у справі №910/5963/17 зауважив, що дозвіл на виконання будівельних робіт є безумовною правовою підставою для початку будівельних робіт.

Позивач під час розгляду справи не спростовував того факту, що з моменту отримання дозвільної документації і до теперішнього часу на земельній ділянці ним не вчинено жодної дії на виконання будівельних робіт, вказуючи на те, що наявність дозволу надає йому право, а не встановлює обов`язок розпочати будівельні роботи, що з урахуванням вищевикладеного, є необґрунтованим, оскільки в будь-якому випадку право має бути реалізовано у встановлених умовами договору межах та строках.

Частинами 1, 2 статті 614 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Позивач під час нового розгляду справи не надав суду доказів відсутності його вини в не забудові спірної земельної ділянки, яка перебуває в його володінні більше 10 років, у встановлені строки та того, що ним в цей час були вжиті всі залежні від нього заходи щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за договором оренди.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача, в обґрунтування відсутності його вини в порушенні строків забудови, на те, що в період до закінчення строку дії договору та звернення до відповідача з приводу поновлення договору оренди земельної ділянки позивачем було організовано проектно-вишукувальні роботи, розроблялася проектна документація на будівництво, вирішувалося питання дозвільної документації, які є невід`ємними складовими процесу будівництва житлового комплексу та без яких його розпочати було неможливо, оскільки як встановлено судом процес отримання дозвільної документації закінчився в 2012 році, втім ні з моменту отримання позивачем дозволу на виконання будівельних робіт, який надавав позивачу право на початок будівельних робіт, ні з моменту поновлення в судовому порядку строку дії договору оренди позивач не приступив до вчинення будь-яких дій щодо фактичної забудови земельної ділянки, що свідчить про наявність його вини у не виконанні взятих на себе за договором зобов`язань щодо забудови у встановлений строк, яка проявилась у формі бездіяльності.

Слід додатково зазначити, що так, процес від укладення договору оренди земельної ділянки та досягнення його мети, в даному випадку, будівництво житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщенням, паркінгами та спортивним майданчиком, є довготривалим. Втім, саме на орендаря, як зацікавлену особу, оскільки за його зверненням органом місцевого самоврядування приймається рішення про передачу земельної ділянки під забудову, наслідком чого є укладення договору оренди, покладено тягар з отримання дозвільної документації на здійснення будівництва та здійснення самого будівництва, і саме ця особа від власних же дій чи бездіяльності несе відповідальність за невиконання взятих на себе договірних зобов`язань, що в спірних правовідносинах виражено у прийнятті рішення орендодавця про одностороннє розірвання договору оренди земельної ділянки.

Посилання позивача на численні спроби, зокрема, депутатів Київської міської ради, позбавити його права користування земельною ділянкою шляхом внесення (реєстрації) 17.05.2018 та 23.05.2018 проектів рішень про розірвання договору оренди, судом відхиляються, адже реєстрація вказаних проектів жодним чином не перешкоджала позивачеві здійснювати забудову земельної ділянки.

При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності обставин чи вчинення третіми особами фізичних перешкод для вільного доступу до ділянки, що перешкоджали розпочати будівництво об`єкта протягом усього часу перебування спірної земельної ділянки у користуванні ТОВ «Фінджек».

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту відсутності його вини у нездійсненні будівництва на земельній ділянці у встановлений проектною документацією строк, а відтак і підстав, які б звільняли позивача від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань за договором у вигляді розірвання договору орендодавцем в односторонньому порядку.

Разом з цим, оцінюючи дії відповідача щодо прийняття рішення про одностороннє розірвання договору оренди земельної ділянки через призму статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність неправомірного втручання в право позивача користуватися земельної ділянкою, право власності на яку належить територіальній громаді міста.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес" АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Судом встановлено, що оскаржуване рішення №248/7821 від 14.11.2019 Київською міською радою прийнято на підставі приписів Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування», «Про оренду землі» та пункти 8.4, 11.4-11.6 договору оренди земельної ділянки, враховуючи, зокрема, невиконання позивачем обов`язку завершити забудову земельної ділянки площею 0,3305 га на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва у строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку.

Укладаючи договір оренди земельної ділянки, позивач був не лише обізнаним з умовами договору оренди в частині існування обов`язку завершити забудову у строки визначені проектною документацією та настанням наслідків у разі його невиконання у вигляді можливості орендодавця в односторонньому порядку розірвати договір, а й прийняв їх без заперечень, втім взятих на себе зобов`язань щодо забудови спірної земельної ділянки у визначений строк не виконав, як і не надав доказів того, що порушення строків виконання взятих на себе зобов`язань сталось з причин за які позивач не відповідає.

Отже, наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням позивачем своїх зобов`язань щодо забудови ділянки у встановлені строки та прийняття відповідачем рішення про розірвання в односторонньому порядку договору оренди землі, право на яке було узгодженого сторонами у договорі, не свідчить про неправомірне втручання Київською міською радою у право позивача користуватися земельною ділянкою.

При цьому, слід зауважити, що для відповідача мало місце правомірне очікування, яке виражалось у тому, що на переданому об`єкті згідно цільового призначення, в строки установлені проектною документацією на будівництво, позивачем буде здійснено будівництво житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщенням, паркінгами та спортивним майданчиком, однак це не відбулося.

Посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13.09.2019 у справі №910/10643/18 судом відхиляється, з огляду на те, що судове рішення у такій справі було прийняте за інших обставин, встановлених у вказаній справі та за інших поданих сторонами й оцінених судом доказів. Так, у зазначеній справі судами було встановлено відсутність вини орендаря у невиконанні умови договору щодо своєчасного завершення забудови з огляду на відсутність містобудівної документації, а також прийняття Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю КМДА протиправних рішень, які були скасовані судами в адміністративних справах і які до моменту їх скасування перешкоджали будівництву.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, враховуючи, що позивач був обізнаний з умовами договору оренди в частині існування у нього обов`язку закінчити забудову земельної ділянки не пізніше, ніж строк встановлений проектною документацією на будівництво, а також з відповідними наслідками у вигляді можливості орендодавця в односторонньому порядку розірвати договір, суд дійшов висновку про порушення позивачем вимог п. 8.4 договору оренди земельної ділянки в частині строків завершення забудови земельної ділянки та відповідно наявність у відповідача правових підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки від 30.01.2008 за №6-66-00448.

Посилання позивача на те, що відповідно до стенограми пленарного засідання Київської міської ради від 14.11.2019 як підстави для прийняття оспорюваного рішення депутатами використовувалися гіпотетичні порушення закону минулими скликаннями Київської міської ради, невдоволення громадян, недопущення фактичної забудови ділянки тощо, але не вказувалось про порушення позивачем умов договору, суд відхиляє з огляду на те, що підстави для прийняття оспорюваного рішення чітко визначені в ньому, серед яких, як було зазначено вище, невиконання ТОВ «Фінджек» обов`язку завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, що під час розгляду справи спростовано не було.

Неспроможними для визнання недійсним рішення Київської міської ради №248/7821 від 14.11.2019 суд вважає і посилання позивача на укладення з Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28.10.2015 договору №150 щодо пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва та перерахування позивачем пайового внеску, що за умовами договору мало передувати початку будівництва, оскільки спірним рішенням чітко встановлена підстава для одностороннього розірвання договору оренди земельної ділянки, а саме «невиконання позивачем обов`язку завершити забудову земельної ділянки в строки встановлені проектною документацією», що узгоджується з умовами пунктів 8.4 та 11.4 договору оренди земельної ділянки від 30.01.2008 №66-6-00448. Сам факт укладення договору щодо пайової участі не звільняє позивача від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань за договором щодо забудови земельної ділянки у встановлені проектною документацією строки у вигляді розірвання договору орендодавцем в односторонньому порядку.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Зазначений принцип, хоч і не містить нормативного визначення, однак розуміється в контексті необхідності врахування всіх обставин справи в їх сукупності з точки зору дотримання сторонами при виконання своїх договірних зобов`язань принципів добросовісності, належного виконання зобов`язань, прагнення до утвердження суспільного блага тощо.

Позивач при розгляді даної справи, посилаючись на формальні порушення своїх прав як землекористувача оскаржуваним рішенням відповідача, не подав суду жодного доказу початку підготовчих чи будівельних робіт або будь-яких інших дій, які б свідчили про його свідоме, належне та добросовісне ставлення до свого зобов`язання приступити до забудови земельної ділянки та завершити її у встановлені строки.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінджек» до Київської міської ради про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування рішення №248/7821 від 14.11.2019 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки №66-6-00448 від 30.01.2018, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінджек» для будівництва житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями, паркінгами та спортивним майданчиком на вул. Райдужній у Дніпровському районі м. Києва».

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору належить покласти на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73-80, 86, 129, 202, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінджек» до Київської міської ради про незаконним та скасування рішення №248/7821 від 14.11.2019 про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.11.2021.

Суддя Т.В. Васильченко