СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Харків Справа № 905/1956/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Геза Т.Д., суддя Плахов О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

представників сторін:

позивача - не з`явився,

відповідача - Рабко Т.О. на підставі довіреності №01.02-18/8239 від 27.10.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №4984 від 28.02.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, в режимі відеоконференції за допомогою програми Easycon, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (вх.№2853Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 22.06.2021, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Ніколаєвою Л.В., час проголошення рішення - не зазначено, дата складання повного тексту рішення - 02.07.2021, у справі № 905/1956/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем`єр строй", м. Київ,

до Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь", м. Маріуполь,

про стягнення 539 038, 13грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Прем`єр Строй" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" 539 038, 13грн, з яких 494 400, 00грн основний борг, 9 019, 48грн 3% річних, 35 618, 65грн пеня.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем зобов`язань щодо оплати за отримане обладнання за типовим договором №089ЛО/907 від 12.07.2019 на придбання технологічного обладнання.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 22.06.2021 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем`єр Строй" задоволено частково; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем`єр Строй" основний борг у розмірі 494 400, 00грн, 25 860, 28грн пені, 8 246, 58грн 3% річних, судовий збір у розмірі 7 970, 70грн. У решті позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що оплата поставленого позивачем обладнання здійснена відповідачем не у повному обсязі, внаслідок чого на момент ухвалення рішення у даній справі розмір боргу відповідача складає 494 400грн, з яких, 56 400грн - за специфікацією №1 від 12.07.2019 та видатковою накладною №РН-0000031 від 04.03.2020; 438 000грн - за специфікацією №2 від 18.07.2019 та видатковою накладною №РН-0000075 від 22.05.2020.

Місцевим господарським судом зазначено, що ним самостійно, із врахуванням вірно визначеного періоду нарахування та суми заборгованості, не виходячи, при цьому, за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання зобов`язання, здійснено розрахунок 3% річних, пені та встановлено, що розмір 3% річних за період з 02.12.2019 по 06.11.2020 становить 8 246, 58грн; розмір пені за період з 02.12.2019 по 06.11.2020 становить 28 733, 65грн.

Разом з тим, приймаючи до уваги наведені відповідачем обставини, а також ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати обладнання та термін їх прострочення, з огляду на правове призначення неустойки, яке полягає у стимулюванні боржника до виконання основного грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про наявність у даному випадку підстав для часткового задоволення клопотання відповідача шляхом зменшення розміру пені на 10% до 25 860, 28грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 25 860, 28грн.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Приватне акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь" звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю; судові витрати просить покласти на позивача.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що, звертаючись до суду з позовною заявою, позивачем документально не доведені строки виникнення зобов`язань, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вручення ПрАТ "МК "Азовсталь" сертифікатів або паспортів якості постачальника або виробника. За таких обставин, апелянт вважає, що позивач не підтвердив виконання ним умов пункту 6.3. договору та не підтвердив настання в нього права вимоги в заявленому розмірі.

Також, на думку апелянта, позивач не врахував при розрахунку штрафних санкцій, що частково по заявленим вимогам проведено взаємозалік згідно листа відповідача від 09.07.2020 №31-6729, таким чином, у позивача відсутні правові підстави для стягнення пені та 3% річних у заявленому розмірі.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам відповідача, наведеним у клопотанні про зменшення пені, у зв`язку із чим, не зменшив розмір пені на 90%.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на рішення Господарського суду Донецької області від 22.06.2021 у справі №905/1956/20; встановлено позивачу строк до 11.10.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання відзиву апелянту; встановлено учасникам справи строк до 11.10.2021 для подання до суду заяв і клопотань; призначено справу до розгляду на 02.11.2021 о 10:50год.

Від позивача не надійшло відзиву на апеляційну скаргу.

01.10.2021 від представника апелянта - адвоката Рабко Т.О. надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх.№11396).

Заявник просить суд надати йому можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи Easycon.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 заяву представника апелянта - адвоката про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено; постановлено судове засідання, призначене на 02.11.2021 о 10:50 годині, провести в режимі відеоконференції за допомогою програми Easycon.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 02.11.2021, яке відбулось в режимі відеоконференції за допомогою програми Easycon, представник апелянта оголосила доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Позивач своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, представник у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча позивач був належним чином завчасно повідомлений про час, дату і місце судового засідання.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, представник апелянта висловила доводи і вимоги апеляційної скарги, а неявка в судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду справи, про що сторони були повідомленя ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2021, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши у судовому засіданні представника апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 12.07.2019 між ПрАТ МК Азовсталь (покупець) та ТОВ Прем`єр Строй (постачальник) укладено типовий договір №089ЛО/907 на придбання технологічного обладнання, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язався передати, а покупець - прийняти та оплатити обладнання на умовах, передбачених договором.

Кількість, номенклатура обладнання зазначаються у специфікаціях до договору, що є його невід`ємними частинами (пункт 2.1 договору).

Поставка обладнання здійснюється видами транспорту, вказаними у специфікаціях.

Постачальник зобов`язався поставити обладнання на умовах поставки, вказаних у специфікаціях відповідно до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів Інкотермс у редакції 2010 року.

Строки поставки обладнання вказуються у специфікаціях.

Право власності на обладнання та ризик випадкового знищення чи пошкодження обладнання переходить від постачальника до покупця з дати поставки обладнання (пункти 3.1 - 3.3, 3.6 договору).

Поставка обладнання здійснюється за цінами, які визначені у відповідності до умов поставки, зазначеними у специфікаціях, та включають в себе усі податки, збори та інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування і інші витрати постачальника, пов`язані з поставкою обладнання.

Ціна на обладнання може бути змінена тільки за взаємною згодою сторін шляхом внесення змін до цього договору.

Зміна ціни після оплати обладнання не дозволяється.

Загальна сума договору визначається як сумарна вартість обладнання, поставка якого здійснюється згідно доданих до нього специфікацій (пункти 4.1 4.3 договору).

Оплата покупцем обладнання здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі.

Оплата за поставлене обладнання буде здійснюватись протягом строку, зазначеного у специфікації, який відраховується з моменту поставки обладнання та передання документів, визначених пунктом 6.3 договору.

Датою оплати обладнання вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (пункти 5.1 - 5.3 договору).

Постачальник зобов`язаний надати покупцю до початку приймання обладнання оригінали наступних документів: рахунок на оплату обладнання, транспортні та супровідні документи, пакувальні документи, сертифікат або паспорт якості постачальника або виробника (в разі якщо постачальник не є виробником), сертифікат санітарно гігієнічного висновку та сертифікат радіологічної безпеки (в передбачених законодавство випадках), акт прийому-передачі обладнання (в 2-х примірниках), оформлений з боку постачальника, інші документи, зазначені в специфікаціях (пункт 6.3. договору).

Сторонами узгоджено, що у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання, покупець сплачує пеню в розмірі 0, 04% від суми заборгованості за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у відповідному періоді (пункт 7.2. договору).

Договір діє до 31.07.2020. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторін від виконання прийнятих на себе зобов`язань (в тому числі гарантійних) за цим договором (пункт 10.5 договору).

24.10.2019 сторони підписали додаткову угоду №1 до договору, якою викладено реквізити сторін в розділі 11 договору в новій редакції.

Місцевим господарським судом також встановлено, що 12.07.2019 сторонами підписано специфікацію №1 до договору, якою узгоджено в т. ч.:

- найменування обладнання, його кількість секція ч.4211.014, 4 шт.;

- загальну вартість обладнання 112 800, 00грн, в т.ч. ПДВ 20% 18 800, 00грн;

- строк оплати поставленого обладнання: 50% передоплата, решта 50% оплата по факту поставки протягом 30 календарних днів;

- строк поставки 27.10.2019;

- дату поставки, якою вважається дата, вказана в товаротранспортній і/або видатковій накладній з відміткою покупця про отримання товару.

16.07.2019 позивачем виставлено рахунок-фактуру №СФ 002268 на здійснення передоплати за поставку обладнання на суму 56 400, 00грн.

30.07.2019 відповідачем здійснено передоплату у розмірі 56 400, 00грн, що підтверджується відомостями банківської виписки АТ Таскомбанк №БВ-0000276 за 30.07.2019.

04.03.2020 на виконання умов договору та специфікації №1 на підставі видаткової накладної №РН-0000031 від 04.03.2020 та товарно-транспортної накладної №РН-0000031 від 04.03.2020 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято обладнання (секція ч.4211.014) на суму 112 800, 00грн.

04.03.2020 позивачем виставлено рахунок №СФ-0000074 на суму 56 400грн, оплату якого відповідачем не здійснено.

Залишок боргу за товар, поставлений позивачем за договором та специфікацією № 1, складає 56 400, 00грн.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 18.07.2019 сторонами підписано специфікацію №2 до договору, якою узгоджено в т. ч.:

- найменування обладнання, його кількість кришка ковша ч.КК5.729.00А СБ, 3 шт.;

- загальну вартість обладнання 2 628 000, 00грн, в т.ч. ПДВ 20% 438 000, 00грн;

- строк оплати поставленого обладнання: 50% передоплата, решта 50% оплата по факту поставки протягом 30 календарних днів;

- строк поставки 27.11.2019;

- дату поставки, якою вважається дата, указана в товаротранспортній і/або видатковій накладній з відміткою покупця про отримання товару.

17.07.2019 позивачем виставлено рахунок-фактуру №СФ 002276 на здійснення передоплати за поставку обладнання на суму 1 314 000, 00грн.

25.07.2019 відповідачем здійснено передоплату у розмірі 1 314 000, 00грн, що підтверджується відомостями банківської виписки АТ Таскомбанк №БВ-0000275 за 25.07.2019.

01.11.2019 на виконання умов договору та специфікації №2 на підставі видаткової накладної №РН-0000515 від 01.11.2019 та товарно-транспортної накладної №РН-0000515 від 01.11.2019 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято обладнання (кришка ковша ч.КК5.729.00А СБ, 1 шт.) на суму 876 000, 00грн.

01.11.2019 позивачем виставлено рахунок №СФ-002443 на здійснення оплати за поставку обладнання на суму 876 000, 00грн.

02.12.2019 на виконання умов договору та специфікації №2 на підставі видаткової накладної №РН-0000528 від 02.12.2019 та товарно-транспортної накладної №РН-0000528 від 02.12.2019 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято обладнання (кришка ковша ч.КК5.729.00А СБ, 1шт.) на суму 876 000, 00грн.

02.12.2019 позивачем виставлено рахунок №СФ-002496 на здійснення оплати за поставку обладнання на суму 876 000, 00грн.

22.05.2020 на виконання умов договору та специфікації №2 на підставі видаткової накладної №РН-0000075 від 22.05.2020 та товарно-транспортної накладної №РН-0000075 від 22.05.2020 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято обладнання (кришка ковша ч.КК5.729.00А СБ, 1шт.) на суму 876 000, 00грн.

22.05.2019 позивачем виставлено рахунок №СФ-0000175 на здійснення оплати за поставку обладнання на суму 876 000, 00грн.

Оплата отриманого за договором та специфікацією №2 товару здійснена відповідачем наступним чином:

- 17.01.2020 у розмірі 313 000, 00грн, що підтверджується відомостями банківської виписки №БВ 0000006 за 17.01.2020 (призначення платежу оплата за кришку ковша за договором №089ЛО/907 від 12.07.2019 згідно з рахунком №СФ-002443 від 01.11.2019, в т.ч. ПДВ 52 166, 67грн;

- 20.01.2020 у розмірі 563 000, 00грн, що підтверджується відомостями банківської виписки №БВ 0000007 за 20.01.2020 (призначення платежу оплата за кришку ковша за договором №089ЛО/907 від 12.07.2019, в т.ч. НДС 93 833, 33грн).

Залишок боргу за товар, поставлений позивачем за договором та специфікацією № 2, складає 438 000, 00грн.

Оскільки відповідач не розрахувався за поставлене обладнання у повному обсязі, позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просить суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 494 400, 00грн, 3% річних 9 019, 48грн, пеню 35 618, 65грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке ж положення міститься і в статті 173 Господарського кодексу України.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 вказаного Кодексу передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується апелянтом, позивач на виконання укладеного між сторонами у справі договору поставив відповідачу обладнання на загальну суму 2 740 800, 00грн.

Проте, оплата поставленого позивачем та отриманого відповідачем обладнання здійснена останнім не у повному обсязі, а саме, у розмірі 2 246 500, 00грн.

Отже, розмір заборгованості відповідача складає 494 400, 00грн, з яких: 56 400, 00грн - за специфікацією №1 від 12.07.2019 та видатковою накладною №РН-0000031 від 04.03.2020; 438 000, 00грн - за специфікацією №2 від 18.07.2019 та видатковою накладною №РН-0000075 від 22.05.2020.

З огляду на умови специфікацій №1 від 12.07.2019 та №2 від 18.07.2019, остаточна оплата за отриманий товар мала бути здійснена відповідачем: за видатковою накладною №РН-0000031 від 04.03.2020 03.04.2020 (специфікація № 1), за видатковою накладною №РН-0000515 від 01.11.2019 01.12.2019, за видатковою накладною №РН-0000528 від 02.12.2019 01.01.2020, за видатковою накладною №РН-0000075 від 22.05.2020 21.06.2020 (специфікація № 2).

Апелянт не спростовує, що у встановлений специфікаціями №№1, 2 строк після отримання товару він вартість поставленого товару у повному обсязі не оплатив.

Однак, зазначає, що звертаючись до суду з позовною заявою, позивачем документально не доведені строки виникнення зобов`язань з підстави відсутності доказів вручення ПрАТ "МК "Азовсталь" сертифікатів або паспортів якості постачальника або виробника.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України, продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що постачальник зобов`язаний надати покупцю документи до початку приймання обладнання.

У пункті 6.4. договору передбачено, що покупець вправі відмовитись від прийому поставленого обладнання до надання документів, вказаних в пункті 6.3. договору.

Однак, матеріали справи не містять доказів встановлення відповідачем строку для передачі позивачем документів після поставлення обладання, а також доказів відмови відповідачем від прийняття поставленого позивачем обладнання.

Обладання було прийнято відповідачем без зауважень.

З огляду на викладене, апелянтом не спростовано висновку суду першої інстанції, що свої зобов`язання з поставки обладнання позивач виконав належним чином, в тому числі з урахуванням умов пункту 6.3 договору.

Щодо доводів апелянта, що позивач не врахував при розрахунку штрафних санкцій, що частково по заявленим вимогам проведено взаємозалік згідно його листа від 09.07.2020 №31-6729, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

У пункті 7.3. договору сторони погодили, що у випадку порушення строків і обсягів поставок обладнання, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 8% від вартості не поставленого в строк обладнання. У випадку порушення строків поставки більше, ніж на 10 календарних днів, покупець вправі відмовитись від подальшого прийому і оплати обладнання, а також вимагати повернення раніше сплачених за обладнання сум, які постачальник зобов`язаний повернути протягом трьох банківських днів з моменту отримання повідомлення покупця, які вважаються отриманими постачальником по закінченню трьох робочих днів з моменту його поставки покупцю на адресу постачальника, вказаному в даному договорі

Місцевим господарського судом встановлено, що відповідачем направлено позивачу претензії на підставі пункту 7.3 договору вих.№ 08.02.02/1370 від 05.03.2021 на суму 9 024, 00грн неустойки за специфікацією №1, вих. №08.02.02/0011 від 30.03.2020 на суму 6 293, 76грн неустойки за специфікацією №3 та №08.06/0017 від 25.05.2020 на суму 70 080, 00грн неустойки за специфікацією №2.

У листі вих.№31-6729 від 09.07.2020 позивач просив відповідача узгодити перенесення дебіторської заборгованості: по претензії вих.№08.02.02/1370 від 05.03.2021 на суму 9 024, 00грн за специфікацією №1; по претензії №08.06/0017 від 25.05.2020 на суму 70 080, 00грн за специфікацією № 2; по рахунку №СФ-002295 від 06.08.2019 на суму 37 080, 00грн, претензії вих. №08.02.02/0011 від 30.03.2020 на суму 6 293, 76грн за специфікацією №3, в рахунок кредиторської заборгованості: по рахунку №СФ 002268 від 16.07.2019 за специфікацією №1 у розмірі 56 400, 00грн; по рахунку №СФ 0000175 від 22.05.2020 за специфікацією №2 у розмірі 438 000, 00грн; по рахунку №СФ 0000103 від 24.03.2020 за специфікацією №3 у розмірі 2 256, 00грн, з подальшою можливістю відвантаження металопрокату з ТОВ Метінвест СМЦ на суму 374 178, 24грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що цей лист є лише пропозицією позивача щодо вирішення спірних питань у такий спосіб, та за відсутності доказів, що підтверджують прийняття її відповідачем з доведенням до відома позивача про таке прийняття чи укладення будьякої письмової угоди щодо такого врегулювання взаємних вимог (щодо припинення взаємних зобов`язань сторін повністю або у певній частині), не свідчить про досягнення між сторонами згоди щодо них та не породжує правових наслідків у спірних правовідносинах.

Саме лише визнання позивачем претензій відповідача щодо сплати неустойки за порушення строків поставки позивачем обладнання за специфікаціями №№1-3 не свідчить про припинення зобов`язань відповідача щодо оплати отриманого обладнання, а їх незадоволення позивачем може бути підставою для звернення відповідача до суду з відповідним позовом у загальному порядку.

Отже, необґрунтованими та безпідставними є доводи апелянта, що у позивача відсутнє право вимоги в заявленому розмірі основного боргу та, відповідно, 3% річних та пені.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянт не висловив заперечень щодо арифметичної вірності здійсненого судом першої інстанції розрахунку 3% річних.

Так, місцевим господарським судом встановлено, що розмір 3% річних за з період з 02.12.2019 по 06.11.2020 становить 8 246, 58грн, з яких:

- за видатковою накладною №РН-0000031 від 04.03.2020: 996, 66грн (в межах позовних вимог), які нараховані за період з 04.04.2020 по 06.11.2020 на суму 56 400, 00грн;

- за видатковою накладною №РН 0000515 від 01.11.2019: 1 685, 17грн, з яких: 1 654, 43грн, які нараховані за період з 02.12.2019 по 16.01.2020 на суму 438 000, 00грн та 30, 74грн, які нараховані за період з 17.01.2020 по 19.01.2020 на суму 125 000, 00грн;

- за видатковою накладною № РН-0000528 від 02.12.2019: 646, 23грн, які нараховані за період з 02.01.2020 по 19.01.2020 на суму 438 000, 00грн;

- за видатковою накладною №РН-0000075 від 22.05.2020: 4 918, 52грн, які нараховані за період з 23.06.2020 по 06.11.2020 на суму 438 000, 00грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8 246, 58грн, а отже, і про їх задоволення.

На думку апелянта, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам відповідача, наведеним у клопотанні про зменшення пені, у зв`язку із чим, не зменшив розмір пені на 90%.

Місцевим господарським судом встановлено, що розрахунок пені, який здійснений позивачем (із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ), та згідно з яким розмір нарахованої відповідачу пені за загальний період з 02.12.2019 по 06.11.2020 складає 35 618, 65грн, перевірено господарським судом та встановлено, що позивачем не враховано вимоги частини 6 статті 232 Господарського кодексу України щодо шестимісячного строку нарахування пені за видатковою накладною №РН-0000031 від 04.03.2020 та не враховано, що порушення строку оплати поставленого обладнання за видатковою накладною №РН-0000528 від 02.12.2019 тривало менше 30 днів у зв`язку з чим, пеня за порушення строків оплати за вказаною накладною відповідно до пункту 7.3. договору не нараховується.

Тому, судом першої інстанції самостійно, із врахуванням вірно визначеного періоду нарахування, не виходячи, при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання зобов`язання, здійснено розрахунок пені та встановлено, що розмір пені за загальний період з 02.12.2019 по 06.11.2020 становить 28 733, 65грн, з яких:

- за видатковою накладною №РН-0000031 від 04.03.2020: 3 951, 08грн, яка нарахована за період з 04.04.2020 по 04.10.2020 на суму 56 400, 00грн;

- за видатковою накладною №РН 0000515 від 01.11.2019: 5 108, 47грн (в межах заявлених позовних вимог), яка нарахована за період з 02.12.2019 по 16.01.2020 на суму 438 000, 00грн, та за період з 17.01.2020 по 19.01.2020 - на суму 125 000, 00грн;

- за видатковою накладною №РН-0000075 від 22.05.2020: 19 674, 10грн, яка нарахована за період з 23.06.2020 по 06.11.2020 на суму 438 000, 00грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено судом, сторони у договорі передбачили, що у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання, покупець сплачує пеню в розмірі 0, 04% від суми заборгованості за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у відповідному періоді (пункт 7.2. договору); відповідач розрахунку позивача щодо нарахування пені не спростовує.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи було заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої неустойки на 90%.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що статтею 233 Господарського кодексу України врегульвано право суду зменшити розмір штрафних санкцій.

Так, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За положенням частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю певних обставин; господарський суд повинен надати оцінку доказам та обставинам, якими учасник справи обґрунтовує наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, а також запереченням інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд.

Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18.

За відсутності у законі переліку виняткових обставин, що дозволяють зменшити розмір санкцій, господарський суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та засадах господарського судочинства, визначених в статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №912/1703/18.

Судом першої інстанції встановлено, що в обґрунтування клопотання про зменшення пені відповідач посилається на тяжке матеріальне становище та зазначає, що м. Маріуполь, де знаходиться підприємство, є населеним пунктом, в якому проводилась антитерористична операція, що значно ускладнило ведення господарської діяльності відповідачем, зокрема, у результаті порушення залізничного сполучення. Також з проведенням військових дій у регіоні ускладнилась логістика поставок та збільшились відстані маршрутів перевезення залізничним транспортом, що зумовлює понесення додаткових витрат.

Як зазначає відповідач, підприємство є містоутворюючим для міста Маріуполя, та за підсумками 2019 року, розмір витрат на оплату праці склав 2 485 849тис.грн, розмір відрахування на соціальні заходи склав 538 493тис.грн, що свідчить про соціальну відповідальність підприємства та сплату обов`язкових податків та зборів.

Однак, як вказує відповідач, станом на 31.12.2019 він отримав збитки у розмірі 5 670 917тис.грн відповідно до звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2019 рік.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи до уваги наведені обставини, а також ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати обладнання та термін їх прострочення, з огляду на правове призначення неустойки, яке полягає у стимулюванні боржника до виконання основного грошового зобов`язання, є можливим зменшення розміру заявлених штрафних санкцій у вигляді пені, що підлягає до стягнення з відповідача, до 10% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого обладнання.

Колегія суддів зазначає, що хоча розмір заявленої пені не є досить надмірним, але у будь-якому випадку сплата штрафних санкцій зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й позивача. А зменшення заявленої до стягнення суми пені лише на 10% не порушує справедливого балансу інтересів обох сторін.

При цьому, зменшення розміру пені на 90%, як просив відповідач, фактично нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги, та може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Поряд з цим, судова колегія відхиляє доводи апелянта, що позивач вже застосував до відповідача таку міру відповадальності, як стягнення 3% річних, оскільки відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування 3% річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення Господарського суду Донецької області від 22.06.2021 у справі № 905/1956/20 слід залишити без змін.

З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати апелянта зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 22.06.2021 у справі №905/1956/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 12.11.2021.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Т.Д. Геза

Суддя О.В. Плахов