РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.10.2021Справа № 910/12181/21

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження

справу № 910/12181/21

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської

державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про зобов`язання укласти договір

За участі представників сторін:

від позивача: Комісар С.П.;

від відповідача: Собко О.В., Малярчук Ю.Б.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про зобов`язання укласти договір.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відмова відповідача укласти з ним договір на постачання природного газу є протиправною, оскільки має ознаки антиконкурентних узгоджених дій, визначених ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/12181/21 та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 02.09.2021.

01.09.2021 через канцелярію суду від Міжгалузевої асоціації з розвитку систем теплопостачання «Укртепллокомуненерго» надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Дана заява обґрунтована тим, що статутною діяльністю Асоціації є забезпечення захисту інтересів учасників Асоціації. Відтак, рішення у даній справі впливає на обов`язки Асоціації щодо належного здійснення захисту прав КП «Київтеплоенерго», який є членом Асоціації.

Присутні у судовому засіданні 02.09.2021 представники позивача не заперечували щодо залучення третьої особи.

Представник відповідача заперечив щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міжгалузевої асоціації з розвитку систем теплопостачання «Укртепллокомуненерго», оскільки рішення у даній справі жодним чином не може вплинути на права або обов`язки даної юридичної особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2021 відмовлено в задоволенні заяви Міжгалузевої асоціації з розвитку систем теплопостачання «Укртепллокомуненерго» про залучення до участі у справі № 910/12181/21 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

01.09.2021 від позивача надійшло клопотання про письмове опитування учасника справи (відповідача) та клопотання про витребування доказів, а від відповідача - відзив на позовну заяву

В судовому засіданні 02.09.2021 оголошено перерву на 16.09.2021, задоволено клопотання позивача про письмове опитування учасника справи (відповідача), вирішення клопотання про витребування доказів відкладено.

10.09.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив.

14.09.2021 від відповідача надійшли заперечення.

15.09.2021 від відповідача надійшла відмова від надання відповіді на запитання та заперечення проти клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні 16.09.2021 позивачем подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи та клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні 16.09.2021 судом розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотань позивача про витребування доказів, оскільки докази, які просить витребувати представник позивача не стосуються предмету позову та жодним чином не впливають на аргументи сторін у даній справі.

Розглянувши клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, cуд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки питання, які позивач просить поставити на вирішення судової експертизи, також не стосуються предмету позову та підстав заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні 16.09.2021 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті 21.10.2021.

21.10.2021 від позивача надійшли додаткові пояснення.

В судовому засіданні 21.10.2021 позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги з посилання на обставини, наведені у позовній заяві.

Представники відповідача проти позову заперечили.

Відповідно до ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 28.10.2021.

У судовому засіданні під час судових дебатів представники сторін підтримали свої правові позиції, які були викладені в судовому засіданні 21.10.2021.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 28.10.2021, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснює виробництво теплової та електричної енергії з метою забезпечення потреб споживачів міста Києва. Основною сировиною для виробництва теплової та електричної енергії виступає природний газ.

Засади функціонування ринку природного газу визначено Законом України "Про ринок природного газу". В межах повноважень визначених законом та з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу за рішенням Кабінету Міністрів України можуть покладатися спеціальні обов`язки (ПСО).

На виконання Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - Положення ПСО), затвердженого постанови КМУ від 19.10.2018 № 867 ПАТ "Укргазвидобування" щомісяця здійснювало продаж природного газу власного видобутку НАК "Нафтогаз України" для стабільності та доступності природного газу виробникам теплової енергії, для забезпечення споживачів тепловою енергією.

Після закінчення терміну дії Положення ПCO функціонування ринку газу набуло вільної, конкурентної та припинено дію спеціальних обов`язків, покладених на ПАТ "Укргазвидобування" щодо обов`язку продажу газу для його постачання виробникам теплової енергії.

АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ», у відповідності до п. 1.2. Статуту, входить до Групи Нафтогаз. Група компаній означає Товариство, акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та юридичних осіб, єдиним засновником, акціонером (учасником) яких є акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Постачанням природного газу визначається господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Основними видами діяльності АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» є видобуток природного газу та постачання природного газу, яке здійснюється на підставі ліцензії на постачання природного газу виданої на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.05.2017 № 723.

Відповідно до пункту 2.6. Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 визначено: ліцензіат зобов`язаний розміщувати на своєму веб-сайті:

1) чинну редакцію Правил постачання природного газу та договір постачання природного газу, який пропонується споживачам;

2) ціни на природний газ, спосіб та умови оплати за використаний природний газ, іншу інформацію, що вимагається чинними нормативно-правовими актами.

На виконання вказаних вимог відповідачем на власному сайті розміщені умови постачання природного газу та викладено проект договору за посиланням: https://ugy.com.ua/uk/page/realizacia-prirod№go-gazu.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Позивач, ознайомившись з проектом договору, запропонованого відповідачем, та маючи намір його укласти, направив відповідачеві лист пропозицію (оферту) про укладення договору постачання природного газу від 13.05.2021 № 28АУ/02/2/1/2004. В листі запропоновано відповідачу надати комерційну пропозицію щодо постачання природного газу на червень 2021 року обсягом 37 609,00 тис. куб. м. та надати два примірники договору постачання природного газу.

В свою чергу відповідач листом від 24.05.2021 № 52.1-04.1804 повідомив про відмову у прийняті пропозиції КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» щодо постачання природного газу з посиланням на ст.6, ст. 627 Цивільного кодексу України щодо вільного волевиявлення сторін для укладення договору. При цьому, наголосив що відповідно до Статуту відповідач входить в групу Нафтогаз і згідно з діючою моделлю управління бізнес одиницями, які згруповані за бізнес напрямками. Тому з питань придбання газу відповідач запропонував звернутися до визначених в групі суб`єктів, які здійснюють перепродаж газу відповідача.

Позивач вважає таку відмову необґрунтованою та такою, що суперечить нормам законодавства, оскільки, на його переконання, становище відповідача, як Товариства, яке входить до Групи компаній Нафтогаз має ознаки монопольного (домінуючого) становища на ринку постачання природного газу. А тому узгоджені дії Групи на ринку природного газу, а також дії відповідача щодо відмови в укладенні договору з позивачем є протиправними, оскільки мають ознаки антиконкурентних узгоджених дії, визначених ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 - 4 ст. 179 Господарського кодексу України встановлюється, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Договором є домовленість сторін двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 ГК України та ст. 648 ЦК України.

Частиною 1 статті 187 ГК України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому, передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського від 25.05.2018 у справі № 61/341.

Отже, суд вправі задовольнити позов про зобов`язання укласти договір лише у разі, якщо встановить наявність правовідносин, зважаючи на які, сторони зобов`язані укласти договір, але одна зі сторін ухилилася від цього. При цьому, має бути доведено і наявність прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору з позивачем.

Враховуючи вищевикладене, слід з`ясувати чи є укладення спірного договору у даному випадку обов`язковим для сторін в силу прямої вказівки закону.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, врегульовано ст. 179 ГК України.

Відповідно до ч. 1, 3 та 6 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при укладенні господарських договорів сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, окрім укладення господарських договорів, які є обов`язковими для сторін (засновані на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом) або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання).

Частиною 1-2 статті 13 ГК України встановлено, що державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб`єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Державний контракт - це договір, укладений державним замовником від імені держави з суб`єктом господарювання - виконавцем державного замовлення, в якому визначаються економічні та правові зобов`язання сторін і регулюються їх господарські відносини.

Особливості укладання господарських договорів за державним замовленням визначені ст. 183 ГК України, відповідно до ч. 1-3 цієї статті договори за державним замовленням укладаються між визначеними законом суб`єктами господарювання - виконавцями державного замовлення та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов`язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення. Держава в особі Кабінету Міністрів України виступає гарантом за зобов`язаннями державних замовників. Укладення сторонами договору за державним замовленням (державного контракту) здійснюється в порядку, передбаченому статтею 181 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством. Державний контракт укладається шляхом підписання сторонами єдиного документа.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначено Законом України «Про ринок природного газу».

Статтею 3 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Договір на постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним.

Норми Закону України «Про ринок природного газу» не передбачають визначення суб`єктів господарювання - виконавців державного замовлення, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов`язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення.

Враховуючи викладене, постачання природного газу здійснюється за договором, який не ґрунтується на державному замовленні.

Пунктом 26 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, зокрема, постачальник «останньої надії» - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Договір на постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним.

Частиною 1, 2 та 4 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.

З наведеного вбачається, що нормами Закону України «Про ринок природного газу» у взаємозв`язку із ст. 633 ЦК України встановлена пряма вказівка щодо обов`язковості укладення договору на постачання природного газу лише для постачальника «останньої надії», який визначається Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 р. № 917-р визначено товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» постачальником «останньої надії» строком на три роки як переможця конкурсу.

Враховуючи вищенаведене, відповідача не визначено постачальником «останньої надії» у порядку встановленому Законом України «Про ринок природного газу».

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визнання суб`єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, належить до компетенції Антимонопольного комітету України.

Рішення Антимонопольного комітету України яким відповідача визнано таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку постачання природного газу, відсутнє та доказів зворотного позивачем не надано.

Враховуючи вищенаведене, доводи позивача про те, що відповідач займає монопольне (домінуюче) становище на ринку природного газу, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підтверджено належними та допустимими доказами.

Правові, економічні та організаційні засади державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій в Україні визначені Законом України «Про природні монополії».

Частиною 1 та 2 ст. 2 Закону України «Про природні монополії» встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають на товарних ринках України, які перебувають у стані природної монополії, та на суміжних ринках. Передбачене цим Законом регулювання діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що діють на суміжних ринках, не застосовується до діяльності таких суб`єктів у сферах, що не належать до природних монополій та суміжних ринків, визначених цим Законом. Законодавством про природні монополії можуть установлюватися особливості регулювання діяльності суб`єктів природних монополій на окремих товарних ринках.

Сфери діяльності суб`єктів природних монополій визначені ст. 5 Закону України «Про природні монополії», а суміжних ринків, що регулюються відповідно до цього Закону, визначені ст. 6 цього Закону.

Постачання природного газу та інших речовин, транспортування яких здійснюється трубопровідним транспортом, відповідно до ст. 6 Закону України «Про природні монополії» віднесено до суміжних ринків, що регулюються відповідно до цього Закону.

Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про природні монополії» встановлено, що зведений перелік суб`єктів природних монополій ведеться Антимонопольним комітетом України на підставі реєстрів суб`єктів природних монополій у сфері житлово-комунального господарства, що формуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, а в інших сферах, в яких діють суб`єкти природних монополій, - національними комісіями регулювання природних монополій у відповідній сфері або органами виконавчої влади, що здійснюють функції такого регулювання до створення зазначених комісій.

В реєстрі суб`єктів природних монополій, які провадять господарську діяльність у сфері енергетики, який сформований Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та розміщений на її офіційному сайті відповідач відсутній.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про природні монополії» предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є: ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; доступ споживачів до товарів, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; інші умови здійснення підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавством.

Тобто, нормами Закону України «Про природні монополії» також не встановлено для суб`єктів природних монополій прямого законодавчого обов`язку щодо укладення договорів у відносинах, що виникають на товарних ринках України, які перебувають у стані природної монополії або на суміжних ринках.

Таким чином, норми чинного законодавства України не містять прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору на постачання природного газу з позивачем, у зв`язку з чим при укладенні господарських договорів відповідач є вільним в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що судом не встановлено жодних підстав, в силу яких у відповідача виникає обов`язок укласти договір з позивачем на запропонованих ним умовах, з огляду на законодавчо встановлений принцип свободи договору, позов задоволенню не підлягає.

Інші доводи сторін суд відхиляє, оскільки вони не впливають на встановлені судом обставини.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 08.11.2021.

Суддя А.І. Привалов