ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року Справа № 918/548/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Розізнана І.В.

за участю представників сторін:

від позивача - адвокат Грабовський В.А.

від відповідача 1 - не з`явився

від відповідача 2 - не з`явився

від третьої особи - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року у справі №918/548/21 (повний текст складено 09 вересня 2021 року, суддя Романюк Р.В.)

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

та до ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд"

про переведення прав покупця

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року у справі №918/548/21 відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд" про переведення прав покупця.

Вказане рішення мотивоване тим, що надавши правову оцінку умовам договору, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків судом встановлено, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст. У зв`язку з цим, укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором дарування. Подані у справі докази свідчать, що перехід права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 фактично відбувся на підставі правочину, який за своєю правовою природою є договором дарування, що унеможливлює переведення права покупця на іншого учасника товариства в порядку частини 5 статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю"

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року у справі №918/548/21 та ухвалити нове рішення, яким перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" укладеного 10 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що Господарський суд Рівненської області не прийняв до уваги той факт, що згідно з статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Чинним законодавством передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства. В розумінні Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" акт приймання-передачі є двостороннім правочином, який своєю чергою підтверджує волевиявлення сторін, а також юридичні наслідки - факт набуття прав і обов`язків новим учасником юридичної особи. Натомість, суд прийняв до уваги сумнівний документ, який наданий ОСОБА_3 до Господарського суду Рівненської області з посиланням на те, що даний документ Договір купівлі-продажу від 10 липня 2020 року незважаючи на його назву не є договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі, а є договором дарування. Водночас, дивним виглядає той факт, що укладаючи договір дарування та маючи його на меті, відповідачі чомусь посилаються в акті приймання-передачі частки саме на договір купівлі-продажу. Проігноровані судом і доводи позивача, про те, що так звана помилка/описка на яку вказує ОСОБА_3 наявна не лише в назві договору купівлі-продажу, а й в преамбулі даного договору (в договорі купівлі-продажу ОСОБА_2 є продавцем, а ОСОБА_3 є покупцем). Разом з тим, зазначені в розділах Договору купівлі-продажу сторони як " Дарувальник " та "Обдаровуваний" не дають змоги ідентифікувати, що цими сторонами є саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відтак, оскільки для державної реєстрації зміни складу учасників ТОВ "Рівнеагробуд" було подано саме акт приймання-передачі частки у статутному капіталі, укладений 10 липня 2020 року, в якому зазначено, що він підписаний на виконання саме договору купівлі-продажу від 10 липня 2020 року, правочином на підставі якого відбулося відчуження такої частки є саме договір купівлі-продажу.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в момент продажу ОСОБА_2 частки в статутному капіталі ОСОБА_3 акту приймання-передачі від 10 липня 2020 року діяли норми Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, апелянт зазначає, що Господарський суд Рівненської області приймаючи рішення визнав найбільш вірогідним доказом сумнівний документ, який має назву Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" в якому сторони договору є продавець - ОСОБА_2 та покупець - ОСОБА_3 , при тому, що такий договір був створений після відкриття провадження у справі №918/548/21, а на момент відчуження даної частки 10 липня 2020 року існував лише єдиний правочин Акт приймання-передачі між вищезазначеними сторонами відповідно до якого відбувся продаж частки, та який подавався державному реєстратору для зміни складу учасників ТОВ "Рівнеагробуд".

Листом №918/548/21/5827/21 від 14 вересня 2021 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Рівненської області.

17 вересня 2021 року до апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/548/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 вересня 2021 року у справі №918/548/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року у справі №918/548/21 та призначено дату судового засідання на 13 жовтня 2021 року.

Від відповідача 2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2021 року розгляд апеляційної скарги було відкладено на 29 жовтня 2021 року. Зобов`язано приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Плетньова В.О. невідкладно надати колегії суддів через канцелярію суду документи на підставі яких вчинялась нотаріальна дія щодо посвідчення акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" від 10 липня 2020 року (реєстраційний номер дії №1002, 1003). Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати колегії суддів через канцелярію суду оригінал договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" від 10 липня 2020 року.

18 жовтня 2021 року від приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Плетньова В.О. надійшов лист про надання інформації.

28 жовтня 2021 року від ОСОБА_3 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" від 10 липня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 1 аркуші в 1 примірнику.

28 жовтня 2021 року від представника відповідача 2 - адвоката Янчука В.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з незадовільним станом здоров`я та перебуванням на самоізоляції через позитивний тест на коронавірусне захворювання (COVID-19). До клопотання додано копію лікарського заключення від 22 жовтня 2021 року та копію результатів обстеження від 22 жовтня 2021 року.

Розглянувши вказане клопотання, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно з частиною 11 статті 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

При цьому відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Судова колегія зазначає, що відповідач 2 був своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що може свідчити рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно, мав достатньо часу забезпечити явку в судове засідання іншого представника, оскільки діюче законодавство не обмежує представництво інтересів в суді певним колом осіб.

Крім того, 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року №540-IX, яким статтю 197 ГПК України після частини третьої доповнено новою частиною (частиною четвертою) такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".

На реалізацію зазначених положень наказом Державної судової адміністрації України №196 від 23 квітня 2020 року затверджено "Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза приміщенням суду", яким передбачено, що учасники судового процесу беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

З огляду на викладене вище, представник відповідача 2, не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, або забезпечити явку в судове засідання іншого представника.

Відкладення розгляду справи є правом суду та здійснюється ним, з урахуванням конкретних обставин у справі та у разі визнання причин неявки сторін поважними. При цьому відкладення розгляду справи є прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Процесуальний закон не містить приписів щодо обов`язкового здійснення апеляційного розгляду за участю представників учасників справи. Не зазначалося про таку участь як обов`язкову і в ухвалі про відкриття апеляційного провадження у справі та в ухвалі про відкладення розгляду справи. Представником відповідача 2 надавались пояснення щодо суті апеляційної скарги в судовому засіданні 13 жовтня 2021 року, подавався відзив на апеляційну скаргу.

Отже клопотання представника відповідача 2 про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягає.

Безпосередньо в судових засіданнях представники позивача та відповідача 2 повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Представник відповідача 1 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15 грудня 2016 року було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд".

Згідно пункту 1.5 Статуту ТОВ "Рівнеагробуд", затвердженого Протоколом установчих зборів ТОВ "Рівнеагробуд" від 15 грудня 2016 року, Засновниками (учасниками) Товариства є громадяни України ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно пунктів 5.1, 5.2 Статуту для забезпечення господарської діяльності Товариства за рахунок грошового вкладу його учасника формується статутний капітал у розмірі 100,00 гривень. Статутний капітал Товариства може утворюватися за рахунок грошових вкладів (в т.ч. в іноземній валюті), матеріальних цінностей (будинків, споруд, обладнання тощо), прав користування землею, водою та іншими природними ресурсами, а також будь- якими майновими та немайновими правами (в тому числі прав на інтелектуальну власність).

Відповідно до пункту 5.3 ОСОБА_1 має частку у розмірі 10,00 грн, що становить 10% статутного капіталу, ОСОБА_5 має частку у розмірі 90,00 грн, що становить 90% статутного капіталу.

Учасник Товариства має право продати або іншим чином відступити свою частку (її частину) одному чи кільком учасникам цього ж Товариства або третім особам. Учасники Товариства користуються переважним правом придбання частки (її частини) учасника, який її відступив, пропорційно до розмірів їх часток у Статутному капіталі (фонді) Товариства або в іншому погодженому між ними розмірі. Частка учасника Товариства може бути відчужена до її повної сплати лише у тій частині, в якій сплачено (пункти 5.5, 5.6 Статуту).

Згідно пункту 5.7. Статуту при передачі частки (її частини) третій особі відбувається одночасний перехід до неї всіх прав та обов`язків, що належали учаснику, який відступив її повністю або частково.

03 вересня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частки в статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд", за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_6 прийняв частку в статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" у розмірі 90%, яка в грошовому еквіваленті становить 90,00 грн.

10 липня 2020 року, на підставі Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагрорбуд" учасник ТОВ "Рівнеагробуд" ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" у розмірі 90 відсотків, яка в грошовому еквіваленті становить 90 грн.

Зазначений Акт складено у зв`язку з укладенням Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд", особи та справжність їх підписів засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Плетньовим В.О.

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що 10 липня 2020 року між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупцем) укладено Договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд", відповідно до предмету якого Дарувальник передає безкоштовно у власність Обдаровуваному, належну йому як учаснику на праві приватної власності частку (далі - Дарунок ), яка складає 90% у Статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд", ідентифікаційний код юридичної особи 41031941, у сумі 90 (дев`яносто) гривень 00 копійок, а Обдарований приймає у дар від Дарувальника зазначену вище частку у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд", у порядку та на умовах передбачених цим договором (пункт 1.1 Договору).

Підпунктом 1.2.5. Договору, розмір статутного капіталу становить на 10 липня 2020 року - 100 (сто) грн. 00 коп.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання. Право власності на дарунок за цим договором у Обдаровуваного виникає з моменту його прийняття (пункт 2.1. Договору).

Згідно пунктів 2.3, 2.4. Договору, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. За свідченням Дарувальника частка у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" на момент укладання цього договору нікому іншому не подаровані, іншим способом не відчужені, під заставою, в тому числі податковою, арештом не перебувають, судового спору щодо них, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України, не має, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб вони не внесені.

Сторони стверджують, що зміст цього договору їм зрозумілий, питань, які залишилися б нез`ясованими для них не має (пункт 3.1. Договору).

В судовому засіданні Господарського суду Рівненської області 08 вересня 2021 року був присутній громадянин ОСОБА_2 , який підтвердив факт укладання цього договору, його підписання та своє волевиявлення на укладання правочину саме в такій редакції. Крім того, зазначив що вказаний правочин є безоплатним, а отже жодних коштів на його виконання він не отримував.

Колегією суддів було досліджено звукозапис судового засідання суду першої інстанції від 08 вересня 2021 року.

Будь-яких інших правочинів, предметом яких була б передача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" у розмірі 90 відсотків, яка в грошовому еквіваленті становить 90 грн. судам не подано. Не спростовано і факт укладання сторонами правочину від 10 липня 2020 року у редакції відмінної від тої, яка долучена до матеріалів справи /т.1, а.с. 165 (копія), т.2, а.с. 146/.

Враховуючи викладені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частинами 1 - 4 статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 3 частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю або товариства з додатковою відповідальністю (далі в цій частині - товариство) подається, зокрема, один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників товариства про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства; г) заява про вихід з товариства; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення з (повернення з володіння) відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства.

Із зазначеної норми вбачається можливість внесення змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі подання лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Таким чином, чинним законодавством передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Предметом даного спору є питання щодо наявності/відсутності підстав для переведення на позивача прав та обов`язків покупця частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд" за укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правочином.

Відповідно до частини 5 статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік.

Зазначена норма встановлює спеціальний спосіб судового захисту учасника товариства з обмеженою відповідальністю, переважне право якого порушене: такий учасник може звернутися до суду з позовом про переведення на нього прав і обов`язків покупця.

Позов про переведення прав та обов`язків покупця за договором за своєю суттю відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України), та найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також є найпростішим шляхом, який забезпечує для позивача відновлення та реалізацію відповідного переважного права. Положення про способи захисту порушеного переважного права особи відображені також у пункті 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №909/337/19.

Продаж учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки з порушенням переважного права іншого учасника (учасників) товариства не зумовлює недійсність відповідного правочину. Наслідком такого порушення є право учасника (учасників) вимагати в судовому порядку переведення на нього (на них) прав та обов`язків покупця частки.

Разом з цим, лише у разі порушення переважного права учасника товариства з обмеженою відповідальністю, останній набуває права вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки).

Водночас, у силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відчуження власником свого майна визначено частиною першою статті 346 Цивільного кодексу України однією з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.

Відповідно до частин 1, 2 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Відступлення частки в статутному капіталі товариства має своєю метою припинити право власності на цю частку, щоб певна інша особа набула право на цю частку. Відступлення за правовою природою є відчуженням частки за волею учасника, що спрямоване на передачу учасником іншій особі (одному чи кільком учасникам цього товариства або третім особам) у власність належної йому частки або її частини. У вказаних відносинах поняття "відступлення" і "відчуження" є тотожними, оскільки вони є аналогічними за правовими наслідками.

Відступлення (відчуження) частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо.

Як вбачається судами з матеріалів справи, 10 липня 2020 року за Актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагрорбуд", учасник ТОВ "Рівнеагробуд" ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" у розмірі 90 відсотків, яка в грошовому еквіваленті становить 90 грн.

Зазначений Акт став правовою підставою для вчинення реєстраційних дій щодо внесення змін до складу учасників ТОВ "Рівнеагробуд".

Як встановлено під час судового розгляду справи, Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагрорбуд" від 10 липня 2020 року сторони уклали на підставі Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" від 10 липня 2020 року в редакції, долученій до матеріалів справи /т.1, а.с. 165 (копія), т.2, а.с. 146/.

Згідно пункту 1.1. договору дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваному, належну йому, як учаснику на праві приватної власності, частку (далі - дарунок), яка складає 90% у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд", а обдарований приймає у дар від дарувальника зазначену вище частку у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд", у порядку та на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 1.3.1 під правами учасника ТОВ "Рівнеагробуд", що за цим договором безоплатно передаються, сторони розуміють право на розподіл доходів та збитків Товариства, на управління Товариства безпосередньо або через керівника, що призначається загальними зборами Товариства, на формування трудового колективу Товариства на засадах трудового найму, на вирішення питань реорганізації та ліквідації Товариства, а також всі інші права учасника Товариства, передбачені Статутом ТОВ "Рівнеагробуд" та (або) чинним законодавством України.

Згідно пункту 2.1 договір вважається укладеним з моменту його підписання. Право власності на дарунок за цим договором у обдаровуваного виникає з моменту його прийняття.

Дарувальник та обдаровуваний стверджують один одному, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони вільно володіють українською мовою, що дає змогу правильно зрозуміти зміст цього договору (пункт 2.2 договору).

Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Колегією суддів також встановлено, що дії ОСОБА_2 щодо дарування частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд" не суперечать статуту товариства та нормам статей 20-21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Разом з тим, позивач вважає, що між сторонами укладеного не договір дарування, а договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд", за яким позивач і просить перевести на себе права та обов`язки покупця частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд".

Колегія суддів вважає необгрунтовані такі твердження апелянта з огляду на наступне.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Згідно із статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частина друга статті 718 цього Кодексу передбачає, що дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Отже договір купівлі-продажу є оплатним, одним із основних обов`язків продавця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін, та є істотною умовою договору.

Договір дарування, на відміну від договору купівлі-продажу, завжди є безоплатним, а тому ціна не є його істотною умовою.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 року №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44 постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Судами обох інстанцій встановлено, що умовами договору дарування не передбачено, що за отримання (набуття у власність) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд" ОСОБА_3 передає ОСОБА_2 певну грошову суму.

Будь-які докази проведення розрахунків між сторонами договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні у матеріалах справи та не надані учасниками справи.

В свою чергу, ОСОБА_2 у судовому засіданні Господарського суду Рівненської області, зазначив, що він вступав на державну службу і тому прийняв виважене та свідоме рішення подарувати своєму товаришу ОСОБА_3 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд".

Враховуючи наведене, позивачем не наведено жодних доказів, а у матеріалах справи відсутні обставини, відповідно до яких укладений 10 липня 2020 року договір можна було б тлумачити як договір купівлі-продажу. Як вбачається із змісту укладеного 10 липня 2020 року між сторонами правочину, останній не містить всіх юридичних ознак (взаємний, консенсуальний або реальний, відплатний), необхідних для ідентифікації його як договору купівлі-продажу. Зокрема, вказаний правочин є безоплатним і засвідчує факт безоплатного переходу (дарування) у власність частки, яка складає 90% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнеагробуд" від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (пункт 1.1. Договору).

Судами обох інстанцій надано правову оцінку умовам договору, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків та встановлено, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст. У зв`язку з цим, укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором дарування.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судових засіданнях, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Подані у справі докази свідчать, що перехід права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 фактично відбувся на підставі правочину, який за своєю правовою природою є договором дарування, що унеможливлює переведення права покупця на іншого учасника товариства в порядку частини 5 статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю". Безпідставним є посилання апелянта на той факт, що договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Рівнеагробуд" був створений після відкриття провадження у справі №918/548/21, оскільки такі твердження позивача грунтуються лише на припущеннях.

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду від 25.02.20 у справі № 915/1299/18, то позиція Верховного Суду у даному випадку не може впливати на висновки суду у справі 918/548/21, оскільки предметом спору у справі № 915/1299/18 є визнання недійсним акта приймання передачі частки, водночас з обставин справи не вбачається, що даний акт був складений на підставі договору, а тому суд розцінював такий акт як правочин, зокрема дію особи, спрямовану на набуття, зміну чи припинення прав та обов`язків. А тому справа, на яку покликається позивач, відрізняється обставинами, предметом спору, а відтак і підставами позову.

Таким чином, доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року у справі №918/548/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року у справі №918/548/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/548/21 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "03" листопада 2021 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Розізнана І.В.