РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2021Справа №910/14038/21

За позовомПриватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс"
доКонцерну "Військторгсервіс"
простягнення 619 987,24 грн.
Суддя Бойко Р.В.
секретар судового засідання Кучерява О.М.
Представники сторін:
від позивача:Байдуж Ю.С.
від відповідача:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2021 року Приватне підприємство "Торгова компанія "Молімпекс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну "Військторгсервіс" про стягнення 619 987,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог Приватне підприємство "Торгова компанія "Молімпекс" вказує, що ним в період з 14.01.2021 по 25.08.2021 було поставлено Концерну "Військторгсервіс" згідно договору поставки №МС-23/03/20-1 від 23.03.2020 товари загальною вартістю 545 166,43 грн., в той час як відповідач свого обов`язку з оплати такого товару не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у вказаній сумі.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням Концерном "Військторгсервіс" грошових зобов`язань за договором поставки №МС-23/03/20-1 від 23.03.2020 позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмір 41 549,20 грн., 3% річних у розмірі 8 624,85 грн. та інфляційних втрат у розмірі 24 646,76 грн., нарахованих за період з 28.01.2021 по 25.08.2021.

У змісті позовної заяви Приватне підприємство "Торгова компанія "Молімпекс" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого позивач поніс витрати на оплату судового збору у розмірі 9 299,81 грн. та очікує понести витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2021 відкрито провадження у справі №910/14038/21; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

20.09.2021 засобами поштового зв`язку від Концерну "Військторгсервіс" надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи. Вказане клопотання відповідача мотивоване тим, що для правильного вирішення спору є необхідним визначення фактичного обсягу боргу Концерну "Військторгсервіс" за договором поставки №МС-23/03/20-1 від 23.03.2020, а також дослідження виконання умов вказаного договору, у зв`язку з чим у даній справі, на думку відповідача, необхідно призначити судово-економічну експертизу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2021 призначено у справі №910/14038/21 судове засідання на 07.10.2021.

04.10.2021 засобами поштового зв`язку від Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" надійшли заперечення на клопотання Концерну "Військторгсервіс" про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи, оскільки відсутні підстави для призначення експертизи у даній справі; відкладено судове засідання на 02.11.2021 для надання можливості позивачу здійснити перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат.

18.10.2021 засобами поштового зв`язку від Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" надійшли нові розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат з доказами їх направлення відповідачу.

Суд відзначає, що подання позивачем нового розрахунку своїх позовних вимог не є заявою про збільшення/зменшення розміру позовних вимог в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

29.10.2021 засобами поштового зв`язку від Концерну "Військторгсервіс" надійшов відзив на позов, в якому відповідач вказує, що підтвердженням поставки товару є підписані уповноваженими представниками сторін товарно-транспортні накладні, в той час як долучені до позовної заяви видаткові накладні, товарно-транспортні накладні не містять зазначення ПІБ особи, яка підписувала їх від імені Концерну "Військторгсервіс", а також позивачем не надано довіреностей на підтвердження наявності в особи, яка прийняла товар, відповідних повноважень. Також у змісті відзиву відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 1,00 грн., яке мотивоване скрутним фінансовим становищем Концерну "Військторгсервіс", накладенням на його рахунки арешту та відсутністю у позивача збитків, завданих порушенням відповідача. Крім того, відповідач посилається на те, що є підприємством у структурі Міністерства оборони України, яке в умовах агресії Російської Федерації виконує державне оборонне та мобілізаційне замовлення, в тому числі забезпечує продуктами харчування Збройні Сили України. Щодо стягнення витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, у розмірі 10 000,00 грн., то відповідач зазначає, що Приватним підприємством "Торгова компанія "Молімпекс" не надано детальної інформації щодо вартості виконаних адвокатом послуг, витраченого останнім часу на кожну конкретну послугу, порядку обчислення гонорару адвоката, тому відповідач вважає заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу неспівмірними та необґрунтованими.

Разом із відзивом Концерном "Військторгсервіс" було надіслано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 02.11.2021, яке обґрунтоване неможливість представника відповідача прийняти участь у засіданні по даній справі, так як він прийматиме участь у засіданні по справі №910/6751/21.

01.11.2021 засобами електронного зв`язку від Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" надійшла заява про долучення до матеріалів справи довіреності, якою було уповноважено Шевченка Д.В. на одержання продуктів харчування, товарів за договорами поставки від імені Концерну "Військторгсервіс".

В судове засідання, призначене на 02.11.2021, з`явився представник позивача, надав пояснення по суті спору, за змістом яких позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце дату та час засідання був повідомлений належним чином.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 долучено поданий відповідачем відзив на позов до матеріалів справи; відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про відкладення засідання.

Постановляючи протокольну ухвалу суду від 02.11.2021 про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення засідання, суд керувався тим, що, по-перше, це повторна неявка представника Концерну "Військторгсервіс" в судове засідання по справі №910/14038/21, в той час як згідно п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого про засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Концерн "Військторгсервіс" був належним чином повідомлений про призначене на 02.11.2021 засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №409, згідно якого ухвала суду від 07.10.2021 про повідомленням місця, дати та часу засідання була вручена відповідачу 18.10.2021, однак останній повторно не забезпечив явку свого представника у судове засідання.

По-друге, Концерн "Військторгсервіс" не був позбавлений можливості забезпечити прибуття у засідання іншого представника, ніж той, що повинен був взяти участь у засіданні по справі №910/6751/21.

З огляду на наведене та керуючись приписами п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку про можливість розглянути справу №910/14038/21 по суті без участі представника Концерну "Військторгсервіс".

Оскільки судом було прийнято до розгляду відзив відповідача, в якому останній посилався на відсутність в матеріалах справи доказів наявності у особи, яка підписувала видаткові та товарно-транспортні накладні, повноважень на прийняття товару від імені Концерну "Військторгсервіс", то суд, керуючись основними засадами господарського судочинства, зокрема, принципами рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, приймає до розгляду долучену Приватним підприємством "Торгова компанія "Молімпекс" після подання відзиву довіреність, якою було уповноважено Шевченка Д.В. на одержання продуктів харчування, товарів за договорами поставки від імені Концерну "Військторгсервіс".

В судовому засіданні 02.11.2021 судом завершено розгляд справи №910/14038/21 по суті, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.03.2020 між Концерном "Військторгсервіс" (покупець) та Приватним підприємством "Торгова компанія "Молімпекс" (постачальник) укладено договір поставки №МС-23/03/20-1 (надалі - Договір), у відповідності до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався на умовах, передбачених договором, постачати в асортименті продукти харчування (товар) покупцеві, а покупець зобов`язався приймати і оплачувати товар. Товар (продукти харчування), що постачається, повинен відповідати Описам до продуктів харчування з 1001 по 5021 найменувань продуктів харчування, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 15.11.2019 №591.

Найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2 Договору).

Згідно п. 2.4 Договору право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику.

Приймання товару по найменуванню та за кількістю проводиться на підставі ТТН, а за якістю - згідно з документами, які засвідчують якість товару (сертифікати якості виробника, якісним посвідченням) (п. 2.6 Договору).

Пунктом 2.9 Договору передбачено, що у разі поставки товару, не вказаного у замовленні або понад кількість, зазначену у замовленні, а також у разі поставки неякісного товару, покупець зобов`язаний повідомити про це постачальника, і має право відмовитися від даного товару, обов`язково зробивши позначку про причини відмови в ТТН. Якщо зазначені позначки в ТТН відсутні, то вважається, що товар поставлений в повному обсязі без явних недоліків.

У пункті 3.3 Договору сторонами погоджено, що всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Відповідно п. 6.2 Договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2021, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 9.1 Договору).

За доводами Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс", ним протягом січня-лютого 2021 року на виконання спірного Договору було поставлено Концерну "Військторгсервіс" товар загальною вартістю 545 166,43 грн., в той час як відповідачем такий товар не оплачено.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про невиконання відповідачем свого зобов`язання по оплаті поставленого згідно Договору товару, у зв`язку з чим у Концерну "Військторгсервіс" наявна заборгованість перед Приватним підприємством "Торгова компанія "Молімпекс" у розмірі 545 166,43 грн. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням Концерном "Військторгсервіс" грошових зобов`язань за договором поставки №МС-23/03/20-1 від 23.03.2020 позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмір 41 549,20 грн., 3% річних у розмірі 8 624,85 грн. та інфляційних втрат у розмірі 24 646,76 грн., нарахованих за період з 28.01.2021 по 25.08.2021.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

Також з аналізу умов Договору вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість, тощо) кожного окремого зобов`язання з поставки товару (партії товару) погоджується сторонами, зокрема, у замовленнях, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Наявними в матеріалах справи видатковими накладними та товарно-транспортними накладними підтверджується здійснення Приватним підприємством "Торгова компанія "Молімпекс" поставки Концерну "Військторгсервіс" товару загальною вартістю 545 166,43 грн., а саме:

- 14.01.2021 на суму 28 246,21 грн.;

- 15.01.2021 на загальну суму 68 658,60 грн.;

- 21.01.2021 на загальну суму 60 620,91 грн.;

- 25.01.2021 на загальну суму 32 507,31 грн.;

- 28.01.2021 на загальну суму 54 255,19 грн.;

- 07.02.2021 на суму 10 672,20 грн.;

- 08.02.2021 на загальну суму 147 261,14 грн.;

- 09.02.2021 на суму 468,00 грн.;

- 11.02.2021 на загальну суму 142 476,87 грн.

Видаткові накладні та товарно-транспортні накладні містять підписи від імені Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" та Концерну "Військторгсервіс".

Зокрема, на підтвердження повноважень особи, яка від імені Концерну "Військторгсервіс" прийняла спірний товар, позивачем було долучено до матеріалів справи довіреність №07 від 05.01.2021, згідно якої відповідач уповноважив Шевченка Дмитра Васильовича отримувати від імені Концерну "Військторгсервіс" продукти харчування, товари, які відпускаються довірителю за договорами поставки з правом підпису відповідних первинних бухгалтерських документів (видаткових накладних, товарно-транспортних накладних).

Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи належних доказів виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки відповідачу товару на суму 545 166,43 грн. як необґрунтовані з огляду на наступне.

По-перше, відповідач у відзиві не вказує, що не одержував товар за спірними видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, а лише вказує, що такі документи містять недоліки (не містять зазначення ПІБ особи, яка від імені відповідача поставила на відповідних документах підпис), які унеможливлюють визнання їх належними доказами поставки товару.

Попри наведе, у наявних в матеріалах справи видаткових накладних зазначено (нижче підпису уповноваженої особи відповідача), що товар від імені Концерну "Військторгсервіс" був одержаний Шевченком Д.В. за довіреністю №7 від 05.01.2021.

В свою чергу, товарно-транспортні накладні містять посилання на реквізити видаткових накладних.

По-друге, згідно частини 1 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;

первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи

До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей відноситься, зокрема, (видаткова) накладна, форма якої є типовою формою первинного обліку, затвердженою відповідними нормативно-правовими актами.

Отже, підписана сторонами видаткова накладна є самостійним та належним доказом того, що господарська операція з передачі товару від позивача відповідачу, відбулась.

Натомість товарно-транспортні накладні підтверджують факт перевезення товару та не є первинними документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України" на підтвердження господарських операцій з придбання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №804/16276/15.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (абз. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи (зокрема, підписаними уповноваженими представниками сторін видатковими накладними) підтверджується поставка позивачем відповідачу товару загальною вартістю 545 166,43 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 3.3 Договору сторонами погоджено, що всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За приписами частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відтак, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та умов п. 3.3 Договору Концерн "Військторгсервіс" повинен був оплатити поставлений 14.01.2021 товар на суму 28 246,21 грн. до 28.01.2021, поставлений 15.01.2021 товар на загальну суму 68 658,60 грн. до 29.01.2021, поставлений 21.01.2021 товар на загальну суму 60 620,91 грн. до 04.02.2021, поставлений 25.01.2021 товар на загальну суму 32 507,31 грн. до 08.02.2021, поставлений 28.01.2021 товар на загальну суму 54 255,19 грн. до 11.02.2021, поставлений 07.02.2021 товар на суму 10 672,20 грн. до 22.02.2021 (згідно ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, оскільки останній день 14-денного строку припадав на 21.02.2021 - вихідний день - неділю), поставлений 08.02.2021 товар на загальну суму 147 261,14 грн. до 22.02.2021, поставлений 09.02.2021 товар на суму 468,00 грн. до 23.02.2021, поставлений 11.02.2021 товар на загальну суму 142 476,87 грн. до 25.02.2021.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказів сплати Концером "Військторгсервіс" Приватному підприємству "Торгова компанія "Молімпекс" коштів у розмірі 545 166,43 грн. станом на дату розгляду даної справи відповідачем суду не надано.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язок сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на приписи ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем згідно Договору товару та станом на дату розгляду даної справи у Концерну "Військторгсервіс" наявна перед Приватним підприємством "Торгова компанія "Молімпекс" заборгованість у розмірі 545 166,43 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, наявність та розмір заборгованості Концерну "Військторгсервіс" підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" підлягають задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням Концерном "Військторгсервіс" грошових зобов`язань за договором поставки №МС-23/03/20-1 від 23.03.2020 позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмір 41 549,20 грн., 3% річних у розмірі 8 624,85 грн. та інфляційних втрат у розмірі 24 646,76 грн., нарахованих за період з 28.01.2021 по 25.08.2021.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті коштів у визначений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Концерн "Військторгсервіс" не навів обставин, з якими законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З пункту 6.2 Договору вбачається, що сторонами було визначено розмір пені (подвійна облікова ставка НБУ), порядок нарахування пені (за кожний день прострочення платежу), проте не визначено строку такого нарахування, а відтак в силу приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України період нарахування штрафних санкцій обмежено піврічним терміном.

Перевіривши розрахунки пені, долучені позивачем до позовної заяви та подані до суду 18.10.2021, суд дійшов висновку в їх необґрунтованості, так як позивач здійснює нарахування пені за поставками, що мали місце 14.01.2021, 15.01.2021, 21.01.2021, 25.01.2021, 28.01.2021, 07.02.2021, 08.02.2021, 09.02.2021, за період, що перевищує шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (зобов`язання з оплати товару, поставленого за кожною партією - відповідною видатковою накладною), що суперечить положенням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тоді як умовами Договору сторони не встановили іншого періоду нарахування пені, ніж той, що визначений у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Крім того, позивачем невірно визначено дату, з якої відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з оплати поставленого 07.02.2021 товару.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок пені з урахуванням положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та дійшов висновку, що обґрунтованим розміром пені, що підлягає стягненню з відповідача є пеня у загальному розмірі 38 796,57 грн.

В іншій частині заявлена до стягнення пеня у розмірі 2 752,63 грн. (41 549,20 грн. - 38 796,57 грн.) задоволенню не підлягає, оскільки нарахована позивачем неправомірно.

У змісті відзиву Концерн "Військторгсервіс" просив суд зменшити штрафні санкції до 1,00 грн. В обґрунтування своєї заяви, відповідач посилається на своє скрутне фінансове становище, накладення на його рахунки арешту та відсутність у позивача збитків, завданих порушенням відповідача. Крім того, відповідач посилається на те, що є підприємством у структурі Міністерства оборони України, яке в умовах агресії Російської Федерації виконує державне оборонне та мобілізаційне замовлення, в тому числі забезпечує продуктами харчування Збройні Сили України.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, вирішуючи таке питання суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Передбачене статтею 233 Господарського кодексу України та статтею 551 Цивільного кодексу України право суду на зменшення пені може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19.

Судом враховано, що згідно частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідач зазначає про свій скрутний фінансовий стан та необхідність виконання умов мирової угоди, затвердженої в межах справи про банкрутство Концерну "Військторгсервіс" ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі №910/23971/16.

Однак, суд вважає, що наведені відповідачем обставини не є винятковими, оскільки по-перше, відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Принципи підприємницької діяльності визначено ст. 44 Господарського кодексу України, а саме: підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Таким чином, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тотожні приписи містяться в ст. 617 Цивільного кодексу України.

По-друге, Концерн "Військторгсервіс" був обізнаний про затвердження ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі №910/23971/16 мирової угоди та відповідно про наявність у нього обов`язку щомісячно сплачувати кошти ще з квітня 2018 року, в той час як договір був укладений у березні 2020 року (тобто, майже через 2 роки), а спірний товар поставлявся за замовленнями відповідача (заявками) у січні-лютому 2021 року (тобто, через майже три роки після затвердження мирової угоди).

Натомість матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення покупцем, як добросовісним учасником цивільних правовідносин, продавця про наявність обставин, які можуть перешкодити (своєчасному) виконанню обов`язку з оплати товару ні до укладення Договору, ні під час його виконання (направлення замовлень на поставку товару).

По-третє, пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Пеня (неустойка) є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України), який в силу приписів ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" підлягає застосуванню у разі встановлення сторонами у договорі порядку нарахування та розміру пені за невиконання певного обов`язку.

В той же час, визначення (певного) виду забезпечення виконання зобов`язання у договорі поставки не є істотними умовами договору купівлі-продажу (поставки), а тому покупець (відповідач), являючись стороною договору та будучи обізнаним з квітня 2018 року про наявність у нього обов`язку з перерахунку коштів згідно мирової угоди та наявності арешту коштів на його рахунках, не був позбавлений можливості під час укладення спірного правочину (у березні 2020 року) не погоджувати (не передбачати) умов про нарахування пені за невиконання (прострочення виконання) покупцем обов`язку з оплати поставленого товару.

Таким чином, суд, оцінивши обставини даної справі та мотивування відповідачем клопотання про зменшення розміру пені не вбачає правових підстав для його задоволення та зменшення заявленої до стягнення неустойки.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 8 624,85 грн. та інфляційні втрати у розмірі 24 646,76 грн., нараховані за період з 28.01.2021 по 25.08.2021.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон", суд приходить до висновку, що правомірним є стягнення з Концерну "Військторгсервіс" 3% річних у розмірі 8 579,15 грн. та інфляційних втрат у розмірі 23 507,13 грн.

В іншій частині заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати задоволенню не підлягають, оскільки нараховані позивачем неправомірно.

За таких обставин, позовні вимоги Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" підлягають частковому задоволенню, а з Концерну "Військторгсервіс" підлягає стягненню сума боргу у розмірі 545 166,43 грн., пеня у розмірі 38 796,57 грн., 3% річних у розмірі 8 579,15 грн. та інфляційні втрати у розмірі 23 507,13 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У змісті позовної заяви Приватне підприємство "Торгова компанія "Молімпекс" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого позивач поніс витрати на оплату судового збору у розмірі 9 299,81 грн. та очікує понести витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Докази на підтвердження понесених позивачем на професійну правничу допомогу витрат долучені до позовної заяви.

Представництво інтересів Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" в межах справи №910/14038/21 здійснювалось адвокатом Байдуж Юлією Сергіївною (Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії №795 від 30.09.2010) на підставі договору про юридичне обслуговування від 31.12.2020.

Пунктом 2.4 договору про юридичне обслуговування від 31.12.2020 передбачено, що після підписання акту клієнт оплачує вартість наданої правничої допомоги протягом трьох банківських днів з моменту його підписання.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Адвокатом Байдуж Юлією Сергіївною та Приватним підприємством "Торгова компанія "Молімпекс" було складено акт приймання-передавання наданої правничої допомоги №19 від 25.08.2021, з якого вбачається, що адвокатом було надано, а клієнтом було прийнято наступні юридичні послуги:

- підготовка, складання подання позовної заяви про стягнення коштів за договором поставки №МС-23/03/20-1 з Концерном "Військторгсервіс", в тому числі складання розрахунку штрафних санкцій - ціна 6 000,00 грн.;

- представництво інтересів в Господарському суді міста Києва у справі про стягнення коштів за договором поставки №МС-23/03/20-1 з Концерном "Військторгсервіс", складання, подання процесуальних документів по справі - ціна 4 000,00 грн.

Із наведеного акту та умов договору про юридичне обслуговування від 31.12.2020 вбачається, що адвокатом та клієнтом було погоджено фіксовані ціну (гонорар) за надання правової допомоги як на стадії підготовки до подання позовної заяви до суду, так і після звернення із позовом до суду.

Визначення сторонами фіксованого розміру гонорару за надану правничу допомогу в незалежності від витрачених адвокатом годин для надання такої допомоги не суперечить законодавству, однак у суду повинна бути наявна можливість надання оцінки вартості наданих послуг правової допомоги в залежності від складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

В акті приймання-передавання наданої правничої допомоги №19 від 25.08.2021 наведено перелік робіт, які виконувались адвокатом до подання до суду позову (підготовка, складання подання позовної заяви; складання розрахунку штрафних санкцій), а також у акті наведено перелік робіт, які підлягають виконанню після подання позову до суду - представництво інтересів в Господарському суді міста Києва (що передбачає участь представника у засіданнях та складання, подання процесуальних документів по справі).

У відповідності до ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Суд не погоджується з твердженнями відповідача про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., з огляду на те, що адвокатом в межах справи №910/14038/21 було підготовано та подано до господарського суду позов до Концерну "Військторгсервіс" про стягнення заборгованості (відповідно здійснено розрахунок ціни позову, складено позовну заяву, підготовлено додатки до позову, направлено примірник позову відповідачу та подано позов до суду), а також адвокатом Байдуж Юлією Сергіївною прийнято участь у двох засіданнях по справі, підготовлено та подано заперечення на клопотання відповідача про призначення у справі судово-економічної експертизи; складено та подано до суду уточнений розрахунок ціни позову; після подання відповідачем відзиву - із супровідним листом подано до суду доказ на спростування викладених у відзиві доводів Концерну "Військторгсервіс".

З огляду на перелік наданих адвокатом Байдуж Юлією Сергіївною Приватному підприємству "Торгова компанія "Молімпекс" юридичних послуг, враховуючи середньостатистичну вартість послуг з правової допомоги у даній категорії спорів та обсяг документів, які підлягали дослідженню адвокатом (оскільки предметом даного спору було стягнення заборгованості з оплати 64 партій товару, які були оформлені відповідними видатковими накладними та товарно-транспортними накладними), суд вважає, що гонорар у розмірі 10 000,00 грн. є більш ніж співмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.

Відтак, встановивши обставини, викладені у ч. 5 ст. 129 та ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України та приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність покладення на відповідача витрат на оплату послуг адвоката пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить суму 9 240,13 грн.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 126, 129, 202, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А; ідентифікаційний код 33689922) на користь Приватного підприємства "Торгова компанія "Молімпекс" (39601, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Івана Мазепи, буд. 59; ідентифікаційний код 35414234) борг у розмірі 545 166 (п`ятсот сорок п`ять тисяч сто шістдесят шість) грн. 43 коп., пеню у розмірі 38 796 (тридцять вісім тисяч сімсот дев`яносто шість) грн. 57 коп., 3% річних у розмірі 8 579 (вісім тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 15 коп., інфляційні втрати у розмірі 23 507 (двадцять три тисячі п`ятсот сім) грн. 13 коп., судовий збір у розмірі 9 240 (дев`ять тисяч двісті сорок) грн. 74 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 936 (дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн. 48 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 09.11.2021.

Суддя Р.В. Бойко