РІШЕННЯ

Іменем України

05 листопада 2021 року м. Чернігів справа № 902/820/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С.Сидоренка, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами позовну заяву
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Етнопродукт"
14007, м. Чернігів, проспект Миру, 233 () 01054, м. Київ, вул. О.Гончара, 26, офіс 86 (адреса представника - адвоката Юрченка Олександра Анатолійовича (Адвокатське об`єднання "ЯР.ВАЛ")) (ІНФОРМАЦІЯ_1)
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
АДРЕСА_1
про стягнення 29 263 грн. 83 коп.

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2021 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Етнопродукт" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 25 307,52 грн. заборгованості по сплаті орендної плати згідно Договору суборенди земельної ділянки від 24.04.2020, 1 599,52 грн. нарахованого на суму боргу індексу інфляції, 462,37 грн. трьох процентів річних з простроченої суми та 1 894,42 грн. пені за невиконання взятих на себе зобов`язань щодо сплати орендної плати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо сплати орендної плати.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 16.08.2021 матеріали позовної заяви постановлено передати на розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Згідно інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вказана вище ухвала Господарського суду Вінницької області набрала законної сили 16.08.2021.

13 вересня 2021 року вказаний вище позов надійшов до Господарського суду Чернігівської області.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.09.2021:

прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі;

постановлено здійснювати розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами;

встановлено процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали;

встановлено процесуальні строки: для подання позивачем відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; для подання відповідачем заперечення - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив;

роз`яснено сторонам, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Вказана вище ухвала суду від 20.09.2021 отримана відповідачем 30.09.2021 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №683.

У встановлений господарським судом процесуальний строк відзив на позовну заяву відповідачем поданий не був.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Процесуальним правом на подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін останні не скористались.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Етнопродукт" зареєстроване 14.03.2000, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесені відомості за № 0000091, дата запису 04.04.2005.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований 07.08.2002, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесені відомості за № 0001958, дата запису 10.03.2010.

За п.1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2020, між ТОВ "Етнопродукт" (Орендар) та ФОП ОСОБА_1 (Суборендар) укладено договір суборенди земельної ділянки (надалі - Договір), за умовами якого (п.1.1.) Орендар зобов`язується за плату передати Суборендарю земельну ділянку в строкове платне користування без зміни цільового призначення, а Суборендар зобов`язується прийняти і використовувати земельну ділянку відповідно до умов цього Договору та вимог земельного законодавства.

За умовами пунктів 1.2. - 1.4., 1.6. Договору земельна ділянка, що передається в суборенду, знаходиться в користуванні Орендаря відповідно до договору оренди від 01.04.2008 між Орендарем і Орендодавцем ОСОБА_2 , в якому передбачено право суборенди (п.4 додаткової угоди від 01.10.2019). Зазначена земельна ділянка розташована за межами села Бутівка Городнянського району Чернігівської області. Загальна площа земельної ділянки складає 4,5192 га, у тому числі ріллі - 4,5192 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:000:0152. Категорія земель, до якої відноситься земельна ділянка, що є предметом цього Договору: землі сільськогосподарського призначення.

За пунктом 2.1. Договору земельна ділянка передається в суборенду до 30.11.2020 з дати підписання цього Договору. Договір суборенди підлягає державній реєстрації.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, за ФОП ОСОБА_3 (суборендар) зареєстровано право суборенди земельної ділянки, кадастровий номер :04:000:0152, загальною площею 4,5192 га, зі строком суборенди до 30.11.2020 (підстава виникнення: договір суборенди земельної ділянки від 24.04.2020 б/н; орендар: ТОВ "Етнопродукт").

У пункті 3.1. Договору сторонами погоджено, що Суборендар сплачує Орендарю орендну плату в розмірі 5600,00 грн, включно з ПДВ, за 1 гектар земельної ділянки за весь період чинності Договору, в наступному порядку: до 15.05.2020 - 10% від загальної суми Договору; до 15.07.2020 - 40% від загальної суми Договору та 50% не пізніше, ніж у третій день збирання врожаю з земельної ділянки, але не пізніше 15.11.2020.

Підписанням цього Договору сторони підтверджують факт передачі земельної ділянки в суборенду. Після закінчення строку дії цього Договору земельна ділянка вважається повернутою Орендарю (пункти 4.1., 5.1. Договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 30.11.2020 (п.11.1. Договору).

Частиною 1 статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 93 ЗК України, статтею 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За частинами 1-3 та 5 статті 8 Закону України "Про оренду землі" орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. Право суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

За статтею 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Позивач у позовній заяві зазначає, що суборендар своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати за землю по спірному договору не виконав, у зв`язку з чим, відповідно до п. 3.1. договору, у нього виникло зобов`язання перед позивачем, а саме: з 16.05.2020 на суму 2530,75 грн (10 % від загальної суми договору); з 16.07.2020 - 10123,00 грн (40 % від загальної суми договору); з 16.11.2020 - 12653,75 грн (решта 50%).

30.11.2020 ТОВ "Етнопродукт" було складено для ФОП ОСОБА_1 рахунок на оплату № 86 на суму 25307,52 грн, в якому зазначено: суборенда земельної ділянки :04:000:0152; площа 4,5192; ціна з ПДВ 5 600,00 грн.

На момент звернення з позовом до суду заборгованість з орендної плати відповідачем не сплачена і становить 25307,52 грн.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасного внесення орендної плати, в строк установлений п.3.1. договору, стала підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача основної заборгованості, пені, річних та інфляційного збільшення.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що в певних умовах звичайно ставляться. Аналогічні положення наведені в частині 1 статті 526 ЦК України.

Статтею 193 ГК України та статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (стаття 79 ГПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такі висновки Верховного Суду наведені в постановах від 29.10.2020 у справі 905/1630/19, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, проти заявлених вимог не заперечив, доказів оплати орендної плати за Договором б/н від 24.04.2020 за суборенду земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0152 на момент ухвалення рішення до суду не надав.

Здійснивши аналіз наявних матеріалів справи суд вважає доведеними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 25307,52 грн заборгованості за суборенду вказаної земельної ділянки, відтак позов у цій частині підлягає задоволенню.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Частина 1 статті 216 ГК України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статей 546 та 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 9.2 Договору передбачено, що у разі прострочення сплати орендної плати суборендарем відповідно до п. 3.1, останній зобов`язаний сплатити орендарю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої вчасно суми за кожен день прострочення платежу.

З посиланням на п.9.2 договору позивачем заявлено вимоги про стягнення пені в сумі 1894,42 грн за період з 16.05.2020 по 19.04.2021, з підстав порушення відповідачем грошових зобов`язань за Договором.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що позивачем нараховано 292,75 грн за період з 16.05.2020 по 19.04.2021 (339 дні), 938,65 грн за період з 16.07.2020 по 19.04.2021 (278 днів), 663,02 грн за період з 16.11.2020 по 19.04.2021 (155 днів). При розрахунку пені позивачем не враховано вимоги ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим невірно визначено період прострочки виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання щодо оплати орендної плати.

За перерахунком суду, виходячи з установленого судом періоду прострочення виконання грошового зобов`язання, сума пені становить 1438,15 грн (160,97 грн (з 16.05.2020 по 16.11.2020) + 614,16 грн (з 16.07.2020 по 16.01.2021) + 663,02 грн (з 16.11.2020 по 19.04.2021).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та річні не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Посилаючись на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 462,37 грн та 1599,52 грн інфляційних нарахувань за період з 16.05.2020 по 19.04.2021.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних нарахувань, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати орендної плати, суд доходить висновку, що позивачем правомірно нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 462,37 грн та 1599,52 грн інфляційних нарахувань за період з 16.05.2020 по 19.04.2021.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково в частині стягнення боргу в сумі 25307,52 грн, в частині стягнення пені в сумі 1438,15 грн, в частині стягнення 3% річних в сумі 462,37 грн, в частині стягнення інфляційних в сумі 1599,52 грн. В решті позову відмовлено.

За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 2234,61 грн.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (п.5 частина 1 статті 237 ГПК України).

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (1); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2).

За приписами частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 3 - 6 статті 126 ГПК України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

Водночас за частиною 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи (1); чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (2); поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (3); дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (4).

Виходячи з аналізу вказаних статей для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд, зокрема, повинен враховувати критерії складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг, кваліфікації і досвіду адвоката, ціну позову, керуватися принципами розумності та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду, правові висновки якої є обов`язковими для врахування судом першої інстанції в силу частини 4 статті 236 ГПК України, вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, судові витрати на професійну правничу допомогу повинні бути фактичними, неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

За змістом п.1 частини 2 статті 126 та частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Тобто, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Вказана правова позиція наведена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.12.2019 у справі №903/125/19.

У позовній заяві позивач повідомив, що орієнтовний розмір понесених судових витрат та судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 12 270,00 грн, що складається із сплаченого судового збору в сумі 2270,00 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

На підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу позивач надав до матеріалів справи належним чином засвідчені копії: договору №01-03-2021/ю1 від 01.03.2021, укладеного між Адвокатським об`єднанням "Яр.ВАЛ" та ТОВ "Етнопродукт"; додатку №1 від 01.03.2021 до нього; ордеру серії КС №841317, виданого 31.05.2021.

Водночас позивачем не додано до матеріалів справи детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акту прийому-передачі наданих послуг, підписаного сторонами по договору №01-03-2021/ю1 від 01.03.2021, доказів прийняття роботи адвоката замовником.

Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів понесення позивачем судових витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

За таких обставин, станом на час прийняття рішення у цій справі, суд не вбачає підстав для розподілу між сторонами справи витрат на правову допомогу за результатами розгляду спору.

Керуючись ст. 129, 165, 233, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Етнопродукт" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 29263,83 грн задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Етнопродукт" (проспект Миру, 233, м. Чернігів, 14007; ) 25307,52 грн основного боргу, 1599,52 грн інфляційного збільшення, 462,37 грн 3% річних, 1438,15 грн пені та 2234,61 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано 05.11.2021.

Суддя А.С.Сидоренко