ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2021 р. м. Рівне Справа № 918/870/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Лунченко Віталія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас" (33001, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Поповича, буд.11, офіс 310, )

про стягнення в сумі 15 640,98 грн..

Без повідомлення (виклику) сторін.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Лунченко Віталій Володимирович звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас" про стягнення у сумі 15 640,98 грн..

Даний позов обгрунтовує тим, що на підставі Договору послуг №132696 від 21.06.2021 року та на підставі виставленого Відповідачем рахунку № 132696 від 21.06.2021 р. Позивачем було сплачено платіжним дорученням № 563 від 22.06.2021 року на рахунок Відповідача кошти в сумі 14 955,00 грн., з призначенням платежу: «оплата за надання послуг щодо підбору та бронювання транспортного засобу згідно договору №132696». Однак Відповідач умови Договору не виконав, а кошти у сумі 14 955,00 грн. Позивачу не повернув. Крім того, Позивачем на суму стягнення нараховано пеню у сумі 565,02 грн., 3% річних у сумі 106,00 грн. за період з 06.07.2021 по 30.09.2021 року, інфляційні втрати у сумі 14,96 грн. за період липень-вересень 2021 року.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

27.10.2021 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від Відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі про стягнення заборгованості у сумі 15640,98 грн.. До клопотання Відповідачем додано копію платіжного доручення №410 від 12.10.2021 року про сплату Позивачу 14 955,00 грн.. При цьому Відповідач зазначає, що у зв`язку із сплатою ним основного боргу, позовні вимоги про стягнення з нього 565,02 грн. пені, 14,96 грн. інфляційних втрат, 106,00 грн. 3% річних за користування грошовими коштами, 5043,48 грн., витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката (правову допомогу) та 2270,00 грн. судового збору є передчасними та необгрунтованими. Вважає, що справа підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору.

28.10.2021 року через відділ канцелярії та документального забезпечення від представника позивача надійшла заява від 25.10.2021 року про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній, у зв`язку з сплатою йому відповідачем 14 955, 00 грн., зменшує позовні вимоги та просить суд стягнути з Відповідача: 565,02 грн. пені, 14,96 грн. інфляційних втрат, 106,00 грн. 3% річних за користування грошовими коштами, 5043,48 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката (правову допомогу) та 2270,00 грн. судового збору. Крім того, до заяви представником позивача додано Акт №1 від 25.10.2021 року здачі-приймання роботи/послуг за Договором про надання правової допомоги від 15 вересня 2021 року, копію платіжного доручення №410 від 12.10.2021 року про сплату Відповідачем 14 955,00 грн.. Дана заява прийнята судом до розгляду.

01.11.2021 року через відділ канцелярії та документального забезпечення від Відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній підтверджує факт сплати ним позивачу 14 955,00 грн.. При цьому зазначає, що у зв`язку із сплатою ним основного боргу, справа підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору. Крім того, Відповідач, посилаючись на положення п.10 Договору послуг №132696 від 21 червня 2021р., укладеного між TОB «Авто Ролідас» та Лунченко Віталієм Володимировичем , зазначає, що замовником послуг виступає Лунченко Віталій Володимирович , як фізична особа. Будь які згадки про статус Лунченко Віталія Володимировича , як суб`єкта господарювання (фізичної особи - підприємця) в положеннях укладеного між сторонами Договору відсутні. Зазначає, що відсутніми в положеннях Договору є також будь які ознаки, що вказували б на господарсько-правову природу відносин між сторонами.

Як зазначає Відповідач, посилаючись на пп.1.1. та 1.2. Договору, Лунченко В.В. вступив у договірні відносини з ТОВ «Авто Ролідас» з метою вчинення Товариством дій (надання послуг з підбору, огляду, бронювання та послуг із забезпечення придбання, перевезення, транспортного оброблення та розмитнення автотранспортного засобу), які сприяли б придбанню Замовником транспортного засобу.

Відповідач вважає, що між TOB «Авто Ролідас» та фізичною особою Лунченко В.В. був укладений Договір послуг, що регулюється нормами Цивільного кодексу України та полягає в наданні суб`єктом господарювання послуг фізичній особі, яка не пов`язана з господарською діяльністю останнього.

Відповідач зазначає, що відсутність предмету спору, що пов`язана з поверненням позивачу на його вимогу суми сплачених ним за Договором коштів та відсутність будь яких прострочених боргових зобов`язань за укладеним сторонами Договором у зв`язку з відсутністю факту його розірвання; відсутність в позивача статусу суб`єкта господарювання, що був би пов`язаний саме з виконанням укладеного між сторонами Договору послуг та відсутність господарського характеру відносин між сторонами за укладеним Договором, унеможливлює розгляд справи за позовними вимогами саме в порядку господарського судочинства. Вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення неустойки, з огляду на відсутність будь яких прострочених боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, нарахування позивачем витрат на правничу допомогу, з посиланням на Постанова КМУ №590 від 27.04.2006р. та її не співмірність відносно основної вимоги, є необгрунтованими та безпідставними.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Статтею 207 цього ж Кодексу унормовано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до норм статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відтак, з огляду на вищевказані норми, правочин між фізичною особою, фізичною особою-підприємцем та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, яка, зокрема, передбачає, підписанння правочину його сторонами.

Суд зазначає, що представником Позивача до позовної заяви додано копію Договору послуг №132696 від 21 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас" та фізичною особою Лунченком Віталієм Володимировичем . Однак при дослідженні вказаної копії договору судом встановлено, що такий договір не підписано зі сторони фізичної особи Лунченка Віталія Володимировича (а.с. 6-7).

Таким чином суд констатує, що Договір послуг №132696 від 21 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас" та фізичною особою Лунченком Віталієм Володимировичем , копія якого надана представником позивача до позовної заяви, не може вважатися укладеним, і, відповідно, не може вважатися підставою виникнення цивільних прав та обов`язків між вказаними сторонами.

В той же час судом встановлено, що платіжним дорученням № 563 від 22.06.2021 року Позивачем, як Фізичною особою-підприємцем, було сплачено на рахунок Відповідача кошти в сумі 14955 грн. 00 коп. з призначенням платежу: «оплата згідно рахунку №132696 від 21.06.2021 р.».

Однак в рахунку на оплату №132696 від 21.06.2021 р. платником значиться фізична особа Лунченко Віталій Володимирович .

З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку, що з наданих Позивачем документів не вбачається, що між ним, як суб`єктом підприємницької діяльності, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас" виникли правовідносини у сфері надання послуг з підбору, огляду, бронювання та послуг із забезпечення, придбання, перевезення, транспортного оброблення та розмитнення автотранспортного засобу.

Отже грошові кошти в сумі 14955 грн. 00 коп. отримані Відповідачем за платіжним дорученням № 563 від 22.06.2021 року від Позивача, як фізичної особи-підприємця, були набуті Відповідачем без достатньої правової підстави.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином отримавши грошові кошти в сумі 14955 грн. 00 коп. від Позивачем без достатньої правової підстави у Відповідача, на підставі ст.1212 ЦК України, виникло зобов`язання по поверненню вказаних коштів Позивачу.

Однак з огляду на те, що Відповідач вищевказані кошти повернув Позивачу по платіжному дорученню №410 від 12.10.2021 року, а Позивач подав заяву про зменшення позовних вимог у частині стягнення з Відповідача 14955 грн. 00 коп., то, відповідно, вказані вимоги не є предметом позову на момент ухвалення даного рішення.

У зв`язку з тим, що вимога про стягнення з Відповідача 14955 грн. 00 коп. не є предметом позову, то, відповідно, і не може бути закриття провадження у справі щодо вказаної вимоги.

Відтак на момент ухвалення даного рішення предметом позову є стягнення з Відповідача пені у сумі 565,02 грн., 3% річних у сумі 106,00 грн. за період з 06.07.2021 по 30.09.2021 року, інфляційних втрат у сумі 14,96 грн. за період липень-вересень 2021 року.

За приписами статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 547 цього ж Кодексу правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом встановлено, що між Фізичною особою-підприємцем Лунченком Віталієм Володимировичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас" правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання не вчинено у письмовій формі, а відтак такий є нікчемним і не створює юридичних наслідків (ст.215, 216 ЦК України).

Відтак вимога про стягнення з відповідача пені у сумі 565,02 грн. задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18.

Судом встановлено, що грошові кошти по платіжному дорученню №563 від 22.06.2021 року у сумі 14 955,00 грн. отримані відповідачем від позивача без достатньої правової підстави.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 625, 1212 Цивільного кодексу України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів нараховуються 3% річних від простроченої суми та інфляційні відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Здійснивши розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, суд встановив, що розрахунок позивача є арифметично правильним та не виходить за межі розрахунку здійсненого судом, а відтак загальна сума інфляційних нарахувань та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 14,96 грн. - інфляційних нарахувань за липень-вересень 2021р. та 106,00 грн. - 3% річних за період з 06.07 по 3-.09.2021 року.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на позов спростовуються всім вищенаведеним, а відтак є безпідставними та необгрунтованими.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача 14,96 грн. - інфляційних нарахувань за липень-вересень 2021р. та 106,00 грн. - 3% річних за період з 06.07 по 3-.09.2021 року.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі в частині судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що на підставі ст.7 Закону України "Про судовий збір", позивач вправі звернутися до суду із заявою по повернення йому з державного бюджету України судового збору від суми зменшених позовних вимог.

За приписами статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 8 статті 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Всупереч наведеній нормі закону ні позивач, ні його представник не надали суду доказів фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а саме оплату позивачем вартості таких послуг. Самі по собі Договір про надання правничої допомоги та Акт здачі-приймання роботи/послуг за договором про надання правничої допомоги не є доказом фактичного понесення позивачем вищевказаних витрат.

До винесення рішення у справі ні позивач, ні його представник не робили заяв про те, що докази фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а саме оплату позивачем вартості таких послуг, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Отже на момент ухвалення рішення у справі відсутні докази фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а відтак останні не підлягають розподілу.

Відповідно до пункту 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Ролідас" (33001, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Поповича, буд.11, офіс 310, ) на користь Фізичної особи-підприємця Лунченка Віталія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 ) 3% річних у сумі 106,00 грн., інфляційні втрати у сумі 14,96 грн., судовий збір у сумі 17 грн. 48 коп..

3. В решті позову відмовити у задоволенні.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.