РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2021Справа № 910/3727/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Скрипника Олександра Вікторовича

до Державної служби України з безпеки на транспорті

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління державного казначейства в Кіровоградській області

про відшкодування шкоди, завданою діями суб`єкта владних повноважень

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Скрипник Олександр Вікторович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті про відшкодування шкоди, завданою діями суб`єкта владних повноважень при накладенні адміністративно-господарського штрафу у вигляді постанови від 25.08.2020 № 207158. Відтак, позивач просив стягнути з відповідача 15000 грн. відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої (правової) допомоги під час розгляду адміністративної справи про визнання протиправною та скасування постанови від 25.08.2020 № 207158; моральну шкоду в розмірі 40000 грн. та упущену вигоду в розмірі 52869,94 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 задоволено клопотання відповідача про продовження процесуального строку для подання заперечень на відповідь на відзив та продовжено строк до 14.05.2021 включно.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що моральна шкода, завдана Скрипнику О.В., як фізичній особі, не підтверджена жодними доказами та не може розглядатися в межах господарського судочинства. Також відповідач наголосив на відсутності доказів завдання позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди.

У відповіді на відзив позивач наголосив, що внаслідок протиправних дій службових осіб відповідача позивач поніс реальні збитки, був позбавлений права на ведення підприємницької діяльності, що негативно вплинуло на стан здоров`я позивача, у зв`язку з чим останній має право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач був позбавлений можливості здавати в оренду транспортний засіб Renault д.н.з. НОМЕР_1 , до винесення адміністративним судом рішення у справі № 340/4590/20, внаслідок чого поніс збитки у вигляді упущеної вигоди.

Третя особа письмових пояснень по справі не надала.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований 19.03.2008 як фізична особа-підприємець з "видами діяльності" 49.41 вантажний автомобільний транспорт, 49.42 надання послуг перевезення речей (переїзду), 77.12 надання в оренду вантажних автомобілів.

09.07.2020 посадовими особами Черноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у ході рейдової перевірки на автодорозі М-14 Одеса - Мелітополь - Новоазовськ, перевірено транспортний засіб Renault д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричіпом, яким керував водій ОСОБА_1 , здійснюючи перевезення вантажу на підставі ТТН від 11.07.2020 № 14.

За наслідками перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 12.07.2020 № 225431, яким зафіксовано порушення, передбачене ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", ч. 1 абз. 15 Перевищення встановлених законодавством вагових норм від 10% до 20% включно при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.

Повідомлення про час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, яке було призначено на 25.08.2020, направлено позивачу поштою 10.08.2020 та отримано уповноваженою особою 14.09.2020 року.

Розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, т.в.о. начальника Управління Укртрансбезпеки у Кіровоградській області виніс постанову від 25.08.2020 №207158, якою на підставі абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" до ФОП Скрипник О.В. застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ФОП Скрипник О.В. звернувся до суду з позовом до Управління Укртрансбезпеки у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі № 340/4590/20 адміністративний позов ФОП Скрипник О.В. задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову "Про застосування адміністративно-господарського штрафу" Управління Укртрансбезпеки у Кіровоградській області від 25.08.2020 № 207158. Стягнуто на користь ФОП Скрипник О.В. судові витрати на оплату судового збору в сумі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань управління Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Кіровоградській області.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

Під час розгляду справи № 340/4590/20 судом встановлено, що на підставі договору оренди транспортних засобів, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Бондаренко А.В., укладеного між Скрипник О.В. (наймодавець) та ТОВ "Троя-Авто" (наймач), наймодавець передає, а наймач приймає за плату в користування транспортні засоби, у тому числі марки Renault д.н.з. НОМЕР_1 , строк дії договору до 24.09.2022 року.

Також суд встановив, що в графі "автомобільний перевізник" у товарно-транспортній накладній від 11.07.2020 № 14 ФОП Скрипник О.В. не вказано як перевізника.

Відтак, суд у межах справи № 340/4590/20 встановив, що Управління Укртрансбезпеки у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті при винесенні постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу на ФОП Скрипник О.В., діяв не на підставі Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки позивач не є перевізником у розумінні ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому не є належним суб`єктом відповідальності за вчинене правопорушення.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 цього Кодексу.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Згідно із частинами першою - третьою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом частини четвертої статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Позивач вказує, що завдана йому моральна шкода полягає в тому, що внаслідок винесення відповідачем незаконної постанови постраждала ділова репутація позивача як фізичної особи-підприємця, у зв`язку з чим позивач втратив інтерес до життя, відчував сильні душевні хвилювання та страждання, відчуття тривоги та невизначеності, постійно хвилювався через можливість винесення без його відома ще однієї постанови, до якої він жодного відношення не матиме. Відтак, позивач оцінив завдання йому значної моральної шкоди в розмірі 40000 грн.

Разом із цим, позивачем належними та допустимими доказами не доведено завдання шкоди його діловій репутації унаслідок винесення відповідачем постанови від 25.08.2020 № 207158.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги.

Судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 № 925/1196/18, відповідно до якої порушення особою зобов`язань призводить до приниження її ділової репутації, що обґрунтовує заподіяння моральної шкоди.

Утім, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження приниження його ділової репутації внаслідок порушення зобов`язань перед контрагентами (листів, претензій тощо) через винесення відповідної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Щодо посилань позивача на завдання йому моральних страждань, як фізичній особі, суд зауважує на наступному.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (стаття 201 ЦК України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди юридичній особі, завданої органами державної влади саме позивач має довести на підставі належних і допустимих доказів, які втрати немайнового характеру настали у юридичної особи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 910/11621/16.

Відтак, позивачем не доведено завдання відповідачем шкоди діловій репутації позивача, а обставини щодо втратити позивачем інтересу до життя, відчуття сильних душевних хвилювань та страждань судом до уваги не приймається, оскільки такі категорії притаманні лише фізичній особі.

Щодо пред`явленої позовної вимоги про стягнення 52869,94 грн. упущеної вигоди, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Позивач, який має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинен довести, що гарантовано отримав би відповідну вигоду у разі, якщо б його право не було порушено іншою особою. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

На підтвердження факту понесення позивачем збитків у вигляді упущеної вигоди позивач надав до суду складену ним довідку від 27.04.2021 щодо визначення суми простою згідно загальноприйнятого тарифу по місту Кропивницький та укладеного з ТОВ «Троя-Авто» договору найму (оренди) від 24.09.2019 року. У вказаній заяві зазначено, що за період з 25.08.2020 по 22.01.2021 із розрахунку 500 грн. у день загальна сума упущеної вигоди становить 52869,94 грн.

У той же час, складання позивачем власної довідки щодо розміру упущеної вигоди за відсутності жодних інших документів не підтверджує гарантоване отримання позивачем саме цього розміру грошової суми 52869,94 грн. від надання транспортного засобу в оренду, якби відповідач не виніс постанову від 25.08.2020 № 207158.

Суд зауважує, що позивачем до матеріалів справи не долучено укладеного між позивачем та ТОВ «Троя-Авто» договору найму (оренди) від 24.09.2019 транспортного засобу Renault, д.н.з. НОМЕР_1 , доказів щодо встановлення розміру плати за користування транспортним засобом, а також не надано документів на підтвердження проведеного позивачем розрахунку загальноприйнятого тарифу з оренди транспортних засобів по місту Кропивницький. Також відсутні жодні докази того, що внаслідок винесення відповідачем постанови від 25.08.2020 № 207158 ТОВ «Троя-Авто» відмовилося від договору оренди, строк дії якого встановлений до 24.09.2022, та в подальшому спірний транспортний засіб до 22.01.2021 в оренду позивачем не надавався.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання позивачем саме 52869,94 грн. за надання в оренду транспортного засобу Renault, д.н.з. НОМЕР_1 , а також завдання цих збитків саме з вини відповідача, оскільки безпосередньо за постановою від 25.08.2020 № 207158 заборонена здійснення руху спірного транспортного засобу не встановлювалася.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 15000 грн. в якості відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої (правової) допомоги під час розгляду адміністративної справи про визнання протиправною та скасування постанови від 25.08.2020 № 207158, суд зауважує, що дані витрати фактично є судовими витратами, понесеними позивачем в межах адміністративної справи №340/4590/20 про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Відповідно до частин 1, 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу.

За змістом статті 143 Кодекс адміністративного судочинства України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Із наведеного слідує, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, і не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Таким чином, оскільки положеннями законодавства не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в адміністративній справі у порядку господарського судочинства, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000 грн. задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18, постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 925/245/19, від 01.06.2020 у справі № 910/12945/19, від 22.06.2020 у справі №925/1300/18.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судові витрати відповідно до положень статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Скрипника Олександра Вікторовича відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Суддя К.В. Полякова