ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2021 р. м. Київ Справа № 911/2172/21

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Геоком Плюс (04119, м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, буд. 8, код 43629516)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Гаріліт (07335, Київська обл., Вишгородський р-н, сільрада Демидівська, урочище Берізки, буд. 2, код 37641719)

про стягнення

без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Геоком Плюс (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю Гаріліт (відповідач) про стягнення 254 977,75 грн. за Договором поставки №3004-1 від 30.01.2021, з яких: 212 850,00 грн. основного боргу, 9751,70 грн. пені, 1950, 35 грн. 3% річних, 425,70 грн. інфляційних втрат та 30 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.07.2021 у справі № 911/2172/21 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної зави шляхом: зазначення у позовній заяві вірної ціни позову та надання доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

03.08.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю Геоком Плюс надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Зазначена заява була передана судді Лилаку Т.Д. 02.09.2021 після виходу з відпустки.

Ухвалою від 02.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, у відповідності до ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

14.09.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

15.09.2021 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Обґрунтовуючи дане клопотання відповідач зазначив, що, всупереч нормам ч. 2 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява підписана з використанням факсиміле.

Дослідивши матеріали позовної заяви, судом встановлено, що таке твердження відповідача не відповідає дійсності, адже на останній сторінці позовної заяви міститься власноручний підпис директора ТОВ Геоком Плюс А.С. Межова, який скріплений печаткою.

Такими чином, суд прийшов до висновку, що клопотання про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню.

Положення ч.1 ст.248 ГПК України визначають, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ

30 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Геоком Плюс (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Гаріліт (Замовник) укладено договір поставки № 3004-1, відповідно до умов якого, Постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні Покупцеві товар вказаний у замовленні, а також власними та залученими силами, виконати роботи по монтажу товару на об`єкті Покупця, який знаходиться за адресою: Київська обл., Фастівський р-н, с. Глеваха, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар на підставі видаткових накладних і сплатити за нього передбачену даним договором грошову суму.

Згідно з п. 8.1. Договору, оплата здійснюється у розмірі 100% повної вартості партії товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок Постачальника протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту підписання договору. Оплата здійснюється Покупцем на підставі цього Договору та рахунку-фактури, виставленої Постачальником на вартість партії товару.

Пунктом 11.3 передбачено, що за порушення грошових зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період припущення порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день порушення виконання.

Як стверджує позивач, товар було поставлено відповідачу. Втім вартість товару не була сплачена, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 212 850,00 грн.

В порядку досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію №0607-1/2021 від 06.07.2021, яка залишена відповідачем без задоволення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить стягнути з відповідача 212 850,00 грн. основного боргу, 9751,70 грн. пені, 1950, 35 грн. 3% річних та 425,70 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві просить суд відмовити в задоволенні позову, стверджуючи про те, що позивач не здійснив поставку та не виконав роботи з монтажу такого обладнання, у зв`язку з чим відповідачем було сплачено лише 70% вартості товарів.

Крім того відповідач зазначив про те, що відповідно до п. 11.3 Договору, пеня нараховується лише винній стороні, однак на думку відповідача, позивач не довів вину відповідача, а отже безпідставно нарахував штрафні санкції.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 265 Господарського Кодексу України, встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, ст. 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Заперечення відповідача проти позову, у зв`язку з невиконання відповідачем обов`язку з поставки та монтажу обладнання суд вважає безпідставними, оскільки сторонами узгоджено, що оплата товару здійснюється на умовах 100% попередньої оплати протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту підписання договору, тобто з 30.04.2021 року, а не з моменту поставки товару.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи вищевказане та те, що 1-4 та 8-10 травня 2021 року були в Україні вихідними, строк оплати за договором розпочався 05 травня 2021 року, а закінчився 12 травня 2021 року.

Відповідач у даній справі не надав доказів оплати товару у повному обсязі, хоча, відповідно до п. 8.1. Договору, строк його оплати настав.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 7.4., сума Договору становить 709 500,00 грн в тому числі ПДВ 118 250,00 грн.

За твердженням позивача, заборгованість відповідача складає 212 850,00 грн., однак, як вбачається банківської виписки та оборотно-сальдової відомості, які наявні у матеріалах справи, відповідач сплатив позивачу 533 480,00 грн.

Таким чином, доведеною суд вважає суму заборгованості у розмірі 176 020,00 грн.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення основного боргу задовольнити частково в сумі 176 020,00 грн, а в решті позовних вимог в цій частині відмовити.

Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, позивач просить суд стягнути 9751,70 грн. пені, 1950, 35 грн. 3% річних, 425,70 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 07.05.2021 по 15.07.2021.

Так, ч.1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Штрафними санкціями у відповідності з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 11.3 передбачено, що за порушення грошових зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період припущення порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день порушення виконання.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Суд вважає, що факт не виконання відповідачем зобов`язань за договором укладеним між сторонами, доведено матеріалами справи та відповідачем не спростовано.

Також відповідачем не доведено відсутність вини у неналежному виконанні своїх зобов`язань за договором.

Стаття 549 Цивільного кодексу України розкриває поняття неустойки. Так неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, судом встановлено, що позивач не вірно визначив початок періоду прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до наведеного судом вище, строк оплати товару закінчився 12 травня 2021. Таким чином прострочення оплати почалось з 13 травня 2021 року, а отже вірним періодом нарахування пені, відсотків річних та інфляційних втрат є з 13.05.2021 по 15.07.2021.

Здійснивши власний розрахунок з урахуванням вірного періоду та часткових проплат відповідача, судом встановлено, що до стягнення підлягає 7883, 86 грн. пені, 1928,81 грн. 3% річних, 352,04 грн. інфляційних втрат.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 176 020,00 грн. основного боргу, 7883, 86 грн. пені, 1928,81 грн. 3% річних, 352,04 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову суд відмовляє.

Решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків не спростовує.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача 30 000,00 грн. витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Згідно із частиною третьою статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Аналіз судових рішень Верховного Суду дає змогу дійти висновку, що підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі може бути також ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом (постанова КГС ВС від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17).

Враховуючи вищевикладене та те, що матеріали справи не містять обсяг та перелік послуг, наданих адвокатом у зв`язку з розглядом справи № 911/2172/21, суд прийшов до висновку, що підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Гаріліт (07335, Київська обл., Вишгородський р-н, сільрада Демидівська, урочище Берізки, буд. 2, код 37641719) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Геоком Плюс (04119, м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, буд. 8, код 43629516) 176 020 (сто сімдесят шість тисяч двадцять) грн. 00 коп. основного боргу, 7883 (сім тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 86 коп. пені, 1928 (одну тисячу дев`ятсот двадцять вісім) грн. 81 коп. 3% річних, 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 04 коп. інфляційних втрат та 3165 (три тисячі сто шістдесят п`ять) грн. 19 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Північного апеляційного господарського суду у порядку, визначеному ст. 257 та з урахуванням п.17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05.11.2021

Суддя Т.Д. Лилак