ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2021 Справа № 917/1339/21

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Комбінат виробничих підприємств" (вул. Шевченко, буд. 18, с. Терешки, Полтавський район, Полтавська область, 38762)

до Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (вул. Центральна, буд. 2, с. Щербані, Полтавський район, Полтавська область, 38750)

про визнання договору недійсним

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Тертична О.О.

Представники сторін:

від позивача: Шиян В.В.

від відповідача: Крекотень О.А.

До господарського суду Полтавської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Комбінат виробничих підприємств" до Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання недійсним з моменту укладення Договору № 02-49/48 про пайову участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської Полтавського району Полтавської області, укладений між Виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та ТОВ "Будівельна компанія "Комбінат виробничих підприємств".

Ухвалою від 26.08.2021р. суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначити підготовче засідання у справі на 14.09.21, запропонував відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

Ухвалою від 14.09.21 суд постановив відкласти підготовче засідання 30.09.21.

20.09.21 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому він проти позову заперечив повністю.

Інші заяви по суті справи від сторін до суду не надходили.

У підготовчому засіданні, 30.09.2021р., судом здійснено дії та з`ясовані всі питання, передбачені ст.ст.177, 182 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 30.09.20 р. закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 12.10.20.

В судовому засіданні 12.10.20 суд заслухав вступне слово представника позивача стосовно предмета та підстав заявленого позову, вступне слово представника відповідача стосовно заперечень проти заявленого позову, перейшов до з`ясування обставини, на які посилаються учасники справи та дослідження доказів, якими вони обгрунтовуються.

В судовому засіданні 12.10.20 суд оголосив перерву до 13.10.21.

13.1021 від відповідача надійшли письмові пояснення.

Щодо наданих відповідачем пояснень, суд зазначає про можливість сторін під час з`ясування обставин та дослідження доказів давати свої пояснення, наводити свої доводи і міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду в порядку п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 161 ГПК України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

З урахуванням зазначеного та з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, господарський суд враховує при вирішенні спору надані відповідачем пояснення під час судового розгляду справи.

В судовому засіданні 13.10.21 суд продовжив з`ясування обставин, на які посилаються учасники справи, дослідження доказів, якими вони обгрунтовуються.

В судовому засіданні 13.10.20 суд оголосив перерву до 04.11.21.

В судовому засіданні 04.11.21 суд продовжив з`ясування обставин, на які посилаються учасники справи, дослідження доказів, якими вони обгрунтовуються, після чого суд перейшов до судових дебатів.

Позивачем позовні вимоги підтримані в повному обсязі.

Представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 04.11.21 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, оцінивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив наступні обставини.

06.05.2019 між виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (позивач) та ТОВ "Будівельна компанія "Комбінат виробничих підприємств" (за умовами договору - Замовник) укладено Договір № 02-49/48 про пайову участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - Договір № 02-49/48 від 06.05.2019, Договір).

Умовами зазначеного Договору сторони узгодили, зокрема, наступне:

- Предметом даного Договору є пайовий внесок Замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Розсошенці при здійсненні будівництва об`єкта містобудування на умовах, визначених Договором (п. 1.1. Договору );

- Назва та місце розташування об`єкта містобудування: багатоквартирний житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Полтавській, 1 в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області (п. 1.2. Договору );

- Замовник перераховує кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в розмірі 4 % від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта на рахунок виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, але не пізніше, ніж до 31.12.2019р. (п. 2.1. Договору);

- Даний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного його виконання (п. 5.1. Договору).

Позивач вважає, що укладений договір прямо суперечить вимогам законодавства та був укладений ним під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а також проти його волі, тому просить суд визнати договір недійсними з моменту його укладення.

В обгрунтування позову позивач посилається на наступні обставини:

- позивачем, як замовником будівництва отримано дозвіл на виконання будівельних робіт від 14.08.2018 р. за № ІУ 08 по об`єкту будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Полтавській, 1 в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області».

- з метою фінансування будівництва та залучення коштів фізичних та юридичних осіб, Позивачем укладалися договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкт будівництва - «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Полтавській, 1 в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області» умовами яких передбачено:

«за цим Договором та у відповідності до пункту 1 статті 6 та статті 656 Цивільного кодексу України, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на Об`єкт нерухомості в Об`єкті будівництва та оплатити Ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим Договором.» (пункт 1.1. Договору)

«Предметом цього Договору є майнові права на Об`єкт нерухомості, які після набуття Покупцем їх у власність реалізуються шляхом набуття права власності (володіння, користування та розпорядження) на Об`єкт нерухомості після прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію та оформлення Покупцем відповідних правовстановлюючих документів (державної реєстрації права власності). За умови виконання своїх обов`язків за цим Договором Покупець одержить від Продавця документи, необхідні для оформлення правовстановлюючих документів (державної реєстрації права власності), що підтверджують право власності Покупця на Об`єкт нерухомості (Пункт 3.3. Договору).

Умовами Договору встановлено строк прийняття Об`єкту будівництва у експлуатацію II квартал 2019 р.

За порушення позивачем строків введення об`єкту в експлуатацію, передбачена відповідальність, а саме, згідно з п. 6.1. договору купівлі-продажу майнових прав, у разі порушення строків введення об`єкта будівництва в експлуатацію, сплачує на користь Покупця неню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день прострочення введення об`єкту в експлуатацію.

- встановлена форма акту готовності об`єкта до експлуатації, а саме п. 12 акту передбачає обов`язкове зазначення інформації про сплату пайової участі або підставу звільнення від обов`язку сплати пайової участі, номер та дата укладення договору про пайову участь, документи про підтвердження сплати внеску.

- тобто, з метою введення об`єктів будівництва в експлуатацію, при подачі забудовником заяви про прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію та отримання підтверджуючого сертифіката, обов`язковим є зазначення інформації у додатку до заяви сплату пайової участі, реквізити договору про пайову участь.

- у разі відсутності у заяві про прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію інформації про укладений договір про пайову участь, уповноважені органи державного архітектурно-будівельного контролю відмовляють у видачі сертифіката, що унеможливлює введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та його подальшу експлуатацію, що у свою чергу не дає можливості інвесторам (покупцям) зареєструвати право власності на об`єкти нерухомості.

Позивач вказує, що за таких обставин та зважаючи на те, що він зобов`язаний за законом і договірними зобов`язаннями ввести вчасно об`єкт будівництва в експлуатацію - Багатоквартирний житловий будинок з вбудовано-ирибудованими приміщеннями по вул. Полтавській, 1 в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області, він змушений був під впливом вищевказаних тяжких обставин та на вкрай невигідних для себе умовах укласти спірний договір пайової участі.

За твердженням позивача, наведені вище обставини та докази підтверджують факти тяжких обставин та невигідних умов, за яких позивач уклав договір пайової участі, оскільки без укладення даного договору, житловий будинок, не може бути введений в експлуатацію.

Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що п.9 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», передбачено, невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, проте даний розрахунок не проводився та не підписувався сторонами договору.

Окрім того, зазначає позивач, відповідачем порушений порядок, як передбачено н.6 ст. 40 ЗУ «ІІро регулювання містобудівної діяльності», щодо укладення договору про пайову участь, в частині відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про встановлення для замовника будівництва розміру участі в розвитку інфраструктури населеного пункту.

При вирішенні спору позивач просив суд звернути увагу на судову практику, в однорідних спірних правовідносинах, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.07.2018 у справі № 910/19020/17.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на такі обставини:

- твердження позивача про те, що для вчасного виконання зобов`язань перед покупцями, він, фактично, мусив укласти Договір про пайову участь на невигідних для себе умовах, є безпідставним та не підтвердженими жодними письмовими доказами;

- позивачем не наведено аргументів та не додано відповідних доказів, які б підтверджували факт настання тяжких обставин та невигідних умов, і становили б сукупність тих обставин, на які посилається у своєму рішенні Верховний Суд України по справі № 6-551 цс16 (наявність у особи, що вчинює правочин. тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства га інші обставини; правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та або зменшення тяжких обставин; правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини; доведення в судовому процесі нерозривного причинно - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину. який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин).

- розмір пайової участі для всіх замовників, які укладають договори пайової участі на території Щербанівської сільської ради, встановлений рішенням у 2016 році. Максимальний відсоток, передбачений законодавцем, сільською радою не перевищено. Відповідно до цього відповідачем не порушено вимог чинного законодавства в частині встановлення розміру пайової участі для замовника будівництва.

- між виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області га ТОВ «БК «КВП» існують взаємні зобов`язально-правові відносини щодо сплати коштів пайової участі до місцевого бюджету, передбачені у відповідному договорі. Відповідачем у строк, встановлений Договором №02-49/48 від 06.05.2019 р., зобов`язаний щодо сплати пайової участі не виконано.

Крім того відповідач надав такі письмові пояснення:

- 16.09.2021 року направлено до Господарського суду Полтавської області та позивачу відзив на позовну заяву, з додатками, в тому числі: «Рішення десятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 09.08 2016 року «Про затвердження Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів Щербанівської сільської ради», на 14 аркушах, що підтверджується описом відправлення. Даний документ є єдиним і неподільним, так як вище зазначений Порядок являється додатком до прийнятого рішення.

- на момент направлення відзиву на позовну заяву, з технічних причин не було можливості зробити копію та направити, як додаток, рішенню п`ятнадцятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 01.02.2019 року «Пре заключення договору пайової участі у розвитку інфраструктури», тому відповідач просить долучити до справи дане рішення, а вказану причину вважати поважною.

- розрахунок величини пайової участі (внеску) замовника у створенні розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської ради, підписано, у двох екземплярах, сторонами у день підписання Договору № 02-49/28, однак на даний момент не вдалося знайти екземпляр відповідного додатку, вважається втраченим через канцелярську помилку.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Предметом доказування у даній справі є порушення прав позивача оспорюваним договором № 02-49/48 про пайову участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської Полтавського району Полтавської області та наявність підстав для визнання договору № 02-49/48 про пайову участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської Полтавського району Полтавської області недійсним.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у статті 4 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивач вказує, що укладений договір прямо суперечить вимогам законодавства та був укладений Позивачем під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а також проти його волі, оскільки він зобов`язаний за законом і договірними зобов`язаннями ввести вчасно об`єкт будівництва в експлуатацію - Багатоквартирний житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Полтавській, 1 в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області.

Щодо посилання позивача та те, що укладений договір прямо суперечить вимогам законодавства, оскільки відповідачем порушений порядок, як передбачено п.6 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», щодо укладення договору про пайову участь, в частині відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про встановлення для замовника будівництва розміру участі в розвитку інфраструктури населеного пункту, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

За змістом ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Частиною 6 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків.

В матеріали справи відповідачем надано Рішення десятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 09.08.2016 року «Про затвердження Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів Щербанівської сільської ради» разом з Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів Щербанівської сільської ради, який є додатком до вказаного Рішення.

Підпунктом 2 пункту 4.7. Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів Щербанівської сільської ради», затвердженого рішенням десятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 09.08.2016 року , встановлено розмір пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Щербанівської сільської ради, встановлено 4% загальної кошторисної вартості будівництва об"єкта для житлових будинків.

З наведеного вище вбачається, що розмір пайової участі для всіх замовників, які укладають договори пайової участі на території Щербанівської сільської ради, встановлений рішенням у 2016 році. Максимальний відсоток, передбачений законодавцем, сільською радою не перевищено. Відповідно до цього відповідачем не порушено вимог чинного законодавства в частині встановлення розміру пайової участі для замовника будівництва.

Щодо посилання позивача на те, що п.9 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», передбачено, невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, проте даний розрахунок не проводився та не підписувався сторонами договору, суд зазначає, що вказане не може бути підставою для визнання договору недійсним з огляду на узгодження в п. 2.1. Договору сторонами обов"язок замовника перерахувати кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в розмірі 4 % від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта на рахунок виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Щодо посилання позивача на те, що укладений Позивачем під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а також проти його волі, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230, 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

За змістом ст. 233 Цивільного кодексу України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 Цивільного кодексу України), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала б такий правочин.

Дана позиція також узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.11.2019 у справі №907/738/16.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 Цивільного кодексу України, необхідна наявність таких підстав, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Проте, по-перше, позивачем не надано доказів щодо наявності реальної тяжкої обставини; по-друге, невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

З приводу наведеної позивачем аргументації щодо його зобов`язань перед покупцями майнових прав на об`єкт будівництва суд погоджується з правомірністю заперечень відповідача, що договори купівлі- продажу між ТОВ «БК «КВП» та фізичними особами, які долучені позивачем до позовної заяви, укладені вже після підписання спірного Договору про пайову участь, зокрема, 18.10.2019, 28.10.2019 та 24.02.2020 відповідно, що спростовує твердження позивача про те, що він змушений був під впливом цих тяжких обставин (зокрема, зважаючи на те, що був зобов`язаний за законом і договірними зобов`язаннями ввести вчасно об`єкт будівництва в експлуатацію - Багатоквартирний житловий будинок з вбудовано-ирибудованими приміщеннями по вул. Полтавській, 1 в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області) на вкрай невигідних для себе умовах укласти спірний договір пайової участі.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами, які він зазначає у позові тяжкими (як зазначено вище, зокрема, те, що він був зобов`язаний за законом і договірними зобов`язаннями ввести вчасно об`єкт будівництва в експлуатацію), та вчиненням спірного правочину і не зазначено, яким чином внаслідок вчинення спірного правочину він отримав можливість усунути тяжку обставину.

По-третє, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

Усупереч зазначеному, позивачем не доведено, що умови правочину були вкрай невигідними для нього та те, що договір був вчинений саме для усунення/зменшення відповідної тяжкої обставини.

По-четверте, хоча Цивільний кодекс України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Однак позивачем взагалі не конкретизовано, які саме умови оспорюваного договору є вкрай обтяжливими для нього.

Враховуючи наведене позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оспорюваний договір укладено саме під впливом тяжких для нього обставин, проти його волі та на вкрай невигідних умовах.

Судом враховано, що позивач просив суд звернути увагу на судову практику, в однорідних спірних правовідносинах, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.07.2018 у справі № 910/19020/17.

Проте, суд зазначає, що в даному випадку не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на позицію Верховного Суду, викладену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.07.2018 у справі № 910/19020/17 з огляду на різне матеріально-правове регулювання правовідносин у справі № 910/19020/17 та у даній справі, нетотожність предметів спору, підстав позову та змісту позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві не є підставою для визнання Договору № 02-49/48 про пайову участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту Щербанівської сільської Полтавського району Полтавської області недійсним, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.11.2021

Суддя Киричук О.А.