ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. ОдесаСправа № 923/631/21
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді Ярош А.І.,

суддів Головея В.М., Разюк Г.П.,

секретар судового засідання Молодов В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Ремонтно-Будівельне управління №1

на рішення Господарського суду Херсонської області від 10 серпня 2021 року

у справі №923/631/21

за позовом: Приватного акціонерного товариства Ремонтно-Будівельне управління №1

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про зобов`язання зачинити ворота,

за участю представників учасників процесу:

від позивача : Мунтян А.А.,

від відповідача : Заремба М.В.,

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство "Ремонтно-будівельне управління № 1" (позивач) звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач), яким просить зобов`язати відповідача зачинити ворота, які межують з земельною ділянкою позивача за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначав, що відкриті ворота, які межують з земельною ділянкою відповідача, призвели до порушення його прав внаслідок розкрадання та псування його майна третіми особами, просить суд зобов`язати відповідача зачинити ворота, які межують з земельною ділянкою Приватного акціонерного товариства Ремонтно-будівельне управління №1 та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач проти позову заперечував, зазначав, що додані позивачем до позову копії документів не підтверджують причетність відповідача до проникнення на територію позивача невідомих осіб або сам факт такого проникнення через винні дії відповідача. Вказані ворота були встановлені відповідачем без порушення земельних прав позивача, а їх відкритий стан можна прирівняти до стану їх відсутності, коли таких воріт не було на межі земельних ділянок. Поява (встановлення відповідачем) таких воріт на межі земельних ділянок, на думку відповідача, не створила для позивача будь-яких наслідків, оскільки право проїзду на територію відповідача у позивача немає, а тому права вимагати від відповідача відкриття/закриття таких воріт у позивача немає.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 10 серпня 2021 року у справі №923/631/21 (суддя Литвинова В.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд дійшов висновку, що ворота були встановлені відповідачем без порушення земельних прав позивача, їх встановлення на межі земельних ділянок не створило для позивача будь-яких наслідків, оскільки право проїзду на територію відповідача у позивача немає, використання відповідачем власних воріт на власний розсуд є захищеним правом відповідача. Суд констатує відсутність порушеного права позивача, а відтак, і підстав для задоволення позову.

Приватне акціонерне товариство "Ремонтно-будівельне управління № 1" з прийнятим рішенням не погодилось, та звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Херсонської області по справі № 923/631/21 від 10.08.2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариство «Ремонтно-будівельне управління №1», до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання зачинити ворота - в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що 11 січня 2021 року, у м. Херсон за адресою вул. Фонтанна, 7-А, на території ПрА Т «РБУ №1» групою осіб здійснено проникнення, розкрадання та псування майна, у зв`язку з чим Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області відкрито кримінальне провадження від 11.01.2021 року.

Також, 26 лютого 2021 року, невідомими особами повторно здійснено проникнення на територію Позивача, у зв`язку з чим Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області відкрито кримінальне провадження від 26.02.2021 року.

На земельній ділянці ПрАТ «РБУ №1» розташоване нерухоме майно Апелянта (нежитлове приміщення), в якому знаходиться усе майно, яке перебуває на балансі ПрАТ «РБУ №1».

Звертає увагу суду, що земельна ділянка ПрАТ «РБУ №1» межує з земельною ділянкою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Так, щоб дійти до своєї земельної ділянки ФОП ОСОБА_1 перетинає постійно земельну ділянку ПрАТ "РБУ № 1 ".

Ворота, які встановлені на земельній ділянці ФОП ОСОБА_1 знаходяться постійно у відкритому стані та відчиняються на земельну ділянку Апелянта.

Посилаючись на ст.316-319 Цивільного кодексу України, ст. 91, 103 Земельного кодексу України, апелянт зазначає, що відповідач порушує права власника суміжної ділянки та завдає незручності ПрАТ "РБУ № 1", які полягають в не зачиненні воріт ФОП ОСОБА_1 .

Отже, враховуючи вищенаведене, володіючи воротами, що межують із земельною ділянкою позивача, відповідач зобов`язаний вчиняти дії, які не повинні порушувати права позивача. Ворота, що знаходяться цілодобово у відчиненому стані - виходять на земельну ділянку позивача, займають її частину, що спричиняє труднощі у належному користуванні вказаним нерухомим майном.

Також, у судовому засідання 10.08.2021 року представником позивача (апелянта) на стадії запитання були задані запитання, які стосуються розгляду справи особисто відповідачу та представнику відповідача.

Суддею першої інстанції Литвиновою В.В. були зняті з розгляду справи усі питання представника Позивача, доказом чого є звукозапис судового засідання від 10.08.2021 року.

Отже, на думку скаржника, суддею Литвиновою В.В. було порушено права та обов`язки представника позивача щодо не надання йому права користуватись своїми процесуальними правами передбаченими Конституцією України та Господарським процесуальним Кодексом України.

Враховуючи вищевикладене, вбачається, що судом першої інстанції, а саме суддею Литвиновою В.В. не вірно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Звертає увагу суду, що ПрАТ "РБУ №l" не порушувалось питання щодо проїзду через земельні ділянки Апелянта або відповідача.

Апелянт пояснює, що щоб потрапити на свою земельну ділянку ФОП ОСОБА_1 перетинає без будь-яких договорів земельну ділянку ПрАТ "РБУ № 1 ".

Також, ПрАТ "РБУ №1" не заявляв до суду першої інстанції вимоги щодо законності встановлення меж та це не оспорює. Таким чином, хоч і у відповідача немає права проїзду через земельну ділянку ПрАТ "РБУ №l", однак, саме внаслідок відчинених воріт відповідач регулярно здійснює протиправний проїзд по земельній ділянці позивача. Отже, не можна вважати вірною думку суду першої інстанції стосовно відсутності порушених прав позивача внаслідок відчиненого стану воріт.

При цьому, звертає увагу, що земельна ділянка відповідача межує з іншим сусідом, а відтак у відповідача є альтернативний шлях проїзду до своєї земельної ділянки. Тож, закриття воріт відповідача не буде порушенням його прав, враховуючи альтернативний спосіб проїзду до свого нерухомого майна через дорогу сусіда.

Також, ні суд першої інстанції, а ні відповідач не спростовує той факт, що відчинений стан воріт зумовлює прояв протиправної поведінки у осіб, та, як наслідок, вчинення правопорушень на території апелянта. Призначенням воріт є саме обмеження безперешкодного доступу. В даному випадку, ворота не виконують свою функцію, а тому завдають шкоду позивачу у праві використання у повному обсязі своєї земельної ділянки.

Оскільки в межах позову такої вимоги, як право проїзду через земельну ділянку відповідача, - не заявлено було апелянтом, суд за власною ініціативою не мав право це розглядати та ґрунтувати своє Рішення саме на цьому висновку.

Таким чином, аналізуючи дане рішення суду першої інстанції, вбачається що суддя Литвинова В.В. самостійно змінила предмет спору та вийшла за межі позовних вимог, що суперечить ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України.

Шодо способу захисту, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не має права виходити за межі позовних вимог для визначення ефективного способу захисту права замість позивача. Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилкового дійшов висновку про неналежне обґрунтування ефективного способу захисту.

Суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву представника позивача без руху, та надати йому час для усунення недоліків або в ухвалі про залишення позову без руху надати чітке обґрунтування чому саме позов залишено без руху.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.10.2021р. відкрито апеляційне провадження по справі №923/631/21 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Ремонтно-Будівельне управління №1 на рішення Господарського суду Херсонської області від 10 серпня 2021 року. Призначено розгляд справи №923/631/21 на 02 листопада 2021 року о 12-30 год.

22.10.2021 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ФОП ОСОБА_1 , в якому відповідачка вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, та рішення суду залишити без змін.

Ухвалою суду від 01.11.2021 року призначено розгляд справи в режимі відеоконференції для забезпечення участі представника відповідача в судовому засіданні поза межами суду з використанням власних засобів.

В судове засідання 02.11.2021 року з`явились сторони, представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги, представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом, Приватне акціонерне товариство Ремонтно-будівельне управління №1 у позові стверджує, що 11 січня 2021 року у м. Херсон за адресою: вул. Фонтанна, 7-А, на території ПАТ РБУ №1 групою осіб здійснено проникнення, розкрадання та псування майна, у зв`язку з чим Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області відкрито кримінальне провадження від 11.01.2021 року.

26 лютого 2021 року невідомими особами повторно здійснено проникнення на територію Позивача, у зв`язку з чим Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області відкрито кримінальне провадження від 26.02.2021 року.

Судом також встановлено, що земельна ділянка ПАТ РБУ №1 межує з земельною ділянкою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що на земельній ділянці ПрАТ «РБУ №1» розташоване нерухоме майно позивача (нежитлове приміщення), в якому знаходиться усе майно, котре перебуває на балансі ПрАТ «РБУ №1».

Матеріалами справи підтверджується, що 03 березня 2021 року Позивачем було направлено на адресу Відповідача претензію (а.с.8,9).

Згідно вищезазначеної претензії Позивачем було наголошено, що на території земельної ділянки ФОП ОСОБА_2 , яка межує з земельною ділянкою ПАТ РБУ №1 є ворота, які постійно знаходяться у відчиненому стані, та, зважаючи на відсутність будь-яких засобів охорони на земельній ділянці Відповідача, з метою запобігання здійснення повторних кримінальних правопорушень, Позивач просив зачинити ворота, які суміжні з земельною ділянкою Відповідача.

Позивач звертає увагу суду, що оскільки Відповідач не відреагував на Претензію, останній, на думку Позивача, порушує його законні інтереси та сприяє поширенню здійснення повторних кримінальних правопорушень на території ПАТ РБУ №1.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Колегія суддів звертається до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/16744/17 (провадження № 12-255гс18), згідно з якою правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні способом встановленим для захисту права та інтересу, внаслідок чого право або інтерес будуть імперативно відновлені.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав.

В той же час законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16).

Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що Конституція гарантує можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагається, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим тобто порушення дійсно повинно мати місце і стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів позивача. Отже, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання чи оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

У пункті 145 Рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного королівства" суд зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015).

В постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 910/2411/18 наведено правову позицію, згідно з якою завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 ст. 13 ЦК України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Виходячи зі змісту статей 4 ГПК України та 15, 16 ЦК України, підставою для захисту господарським судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (наведену правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).

Дослідивши наявні матеріали справи, судова колегія встановила, що сторони є суміжними землекористувачами, при цьому, з пояснень сторін вбачається, що територія ПрАТ «РБУ №1» є транзитною, для проходу на земельну ділянку ФОП ОСОБА_1 необхідно перетнути земельну ділянку позивача.

Однак, матеріали справи не містять доказів встановлення сервітуту між сторонами.

Колегія суддів зауважує, що ворота встановлені відповідачем на межі двох земельних ділянок, що не заборонено чинним законодавством, використання відповідачем власних воріт на власний розсуд є правом відповідача.

Натомість, позивач вправі на власний розсуд розпоряджатись своїми правами на своїй території, проте позивачем не доведено порушення своїх прав чи інтересів самим фактом відчинених воріт іншої особи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між проникненням на територію позивача, здійсненням кримінальних правопорушень та діями відповідача, щодо цілодобово відкритих воріт, тому такі доводи апелянта відхиляються.

Більш того, матеріали справи взагалі не містять доказів завдання позивачу незручностей, окрім письмового посилання на відкриті кримінальні провадження стосовно крадіжок, здійснених на території ПрАТ «РБУ №1».

Отже, такий спосіб усунення перешкод як зобов`язання зачинити ворота не призведе до ефективного захисту прав позивача, оскільки позивачем не визначено, які саме його права порушені.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, на яку посилається Відповідач-1 у касаційній скарзі).

Судова колегія наголошує, що обов`язковою умовою для захисту в судовому порядку прав та інтересів особи є наявність факту прямого порушення вказаних прав, свобод та інтересів спірним правочином. Тобто, судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси позивача, а захист прав на майбутнє в судовому порядку не допускається, та суперечить принципу судочинства щодо диспозитивності сторін у спорі.

Отже, суд не може здійснювати на майбутнє захист прав або інтересів власника, які ще не порушені на момент розгляду справи, або для запобігання порушення його права чи законного інтересу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не доведено порушення його прав чи інтересів відчиненими воротами відповідача, крім того, позивачем обрано неефективний спосіб захисту.

Посилання апелянта на процесуальні порушення суду першої інстанції, зокрема, зняття з розгляду усіх питань представника позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки порядок ведення судового засідання є дискреційними повноваженнями суду. Також не знайшли свого підтвердження доводи скаржнка про необхідність залишення позовної заяви без руху судом першої інстанції у разі, якщо суд вважав, що спосіб захисту обрано позивачем невірно. Суд наголошує, що невірно обраний спосіб захисту є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог та не досліджується на стадії відкриття провадження.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, та не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування Господарського суду Херсонської області від 10 серпня 2021 року у справі №923/631/21.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства Ремонтно-Будівельне управління №1 залишається без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Ремонтно-Будівельне управління №1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 10 серпня 2021 року у справі №923/631/21 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.11.2021 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.М. Головей

Суддя Г.П. Разюк