ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2021 р. Справа№ 910/213/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

без виклику представників сторін

розглядаючи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Федюшка Сергія Сергійовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року

у справі № 910/213/21 (суддя: Баранова Д.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Федюшка Сергія Сергійовича

до Фізичної особи-підприємця Коваля Артема Ігоровича

про стягнення 6 000, 00 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Федюшко Сергій Сергійович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Коваля Артема Ігоровича (далі - відповідач) про стягнення штрафу в розмірі 6 000, 00 грн за понаднормовий простій автомобіля.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при виконанні перевезення за договором-заявкою №14/08.2020 під час митного оформлення (розмитнення) вантажу на території України, виникло три дні простою (22, 23 та 24 серпня 2020 року), за які відповідач на переконання позивача й зобов`язаний сплатити штраф.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року у справі №910/213/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Фізична особа-підприємець Федюшко Сергій Сергійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року у справі №910/213/21 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Так, скаржник вказав, що він був позбавлений можливості надати відповідь на відзив на позовну заяву, не знав про позицію відповідача щодо позовних вимог та не надав суду свої заперечення щодо позиції відповідача.

Крім того, скаржник наголосив, що представником позивача до суду була направлена заява про надання для ознайомлення матеріалів справи, та направлення матеріалів справи в електронному вигляді на електронну пошту. Станом на дату подання апеляційної скарги, матеріали справи стороні позивача не були надані для ознайомлення, тому позивач не має можливості у повній мірі надати оцінку судовому рішенні з врахуванням матеріалів справи.

Також за твердженням скаржника, відповідно з графіком роботи Чернівецької митниці в період 22-25.08.2020 року, остання в цей період працювала, що підтверджується відповідними роздруківками інформації з офіційних сайтів ДФС про графік роботи митниць, які додані до апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2021 року для розгляду справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Федюшка Сергія Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року у справі №910/213/21. Призначив до розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Федюшка Сергія Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року у справі №910/213/21 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників своєю ухвалою від 30.08.2021 року.

20.09.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що учасник господарських правовідносин несе відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій лише за вчинене ним правопорушення та виключно за наявності його вини (умислу або необережності). Разом з цим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами умислу відповідача чи то неналежної поведінки, порушення господарського зобов`язання, що могло б бути причиною простою автомобіля позивача при перебуванні з 22.08.2020 року по 24.08.2020 року на процедурі митного оформлення.

Також, скаржник вказав, що додані позивачем до апеляційної скарги роздруківки щодо графіку роботи не можуть бути прийняті до розгляду в якості належних та допустимих доказів з огляду на те, що вони не були подані позивачем до суду першої інстанції.

Також, представник відповідача наголосив, що розмитнення автомобіля позивача було проведене в межах нормативного часу, встановлено п. 12 договору (з урахуванням вихідних та святкових дій, а також часу прибуття автомобіля позивача на митницю), відповідач належним чином виконував свої договірні зобов`язання та жодними діями чи бездіяльністю не спричиняв затримок автомобіля позивача, в тому числі на митниці. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що простій автомобіля (якщо припустити, що такий мав місце бути) стався з вини відповідача, з огляду на що відсутні підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій.

18.010.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції не застосував при винесенні оскаржуваного рішення правову позицію ВГСУ викладену у справі №1/93/5022-1253/2011 від 17.04.2012 року, згідно якої «штраф у тому числі за простій, за своєю правовою природою не є грошовим зобов`язанням, в розумінні ст.ст. 230, 231, 232 Господарського кодексу України, глави 47 та глави 48 Цивільного кодексу України

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Федюшка Сергія Сергійовича- без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 14.08.2020 року між Фізичною особою-підприємцем Федюшко Сергієм Сергійовичем (перевізник) та Фізичною особою-підприємцем Коваль Артемом Ігоровичем (експедитором) було укладено разовий договір-заявку № 14/08.2020 на перевезення вантажу автомобільним транспортом (далі договір-заявка), відповідно до умов якого перевізник зобов`язується виконати перевезення вантажу, наданого експедитором, за визначеними заявкою умовами, а експедитор зобов`язується своєчасно в обговорений термін оплатити перевізнику належним чином надані послуги з перевезення.

Відповідно до п. 1.1 договору-заявки взаємовідносини експедитора та перевізника ґрунтуються на положеннях Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ) і Протоколу до Конвенції КДПВ, Митної Конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (конвенція МДП). На кожне окреме перевезення оформлюється разовий договір-заявка, яка містить опис умов і особливостей конктертного перевезення.

Основні умови перевезення:

Маршрут перевезення: Болгарія, 4291 с.КрушЕво (Первомай) - Україна, м.Чернівці.

Адреса завантаження: Болгарія, інд. 4291 с.КрушЕво (Первомай) "SHAN- SHABAN RAFET" ЕТ, JK Badema, BL.12.AP.37 Haskovo Bulgaria.

Дата завантаження/розвантаження: 17.08.2020-18.08.2020 на протязі дня по факту прибуття автомобіля.

Адреса розвантаження: 58007,Чернівецька обл.,м. Чернівці, Провулок Заводський 1-й, б. 23.

Вартість перевезення: повний фрахт 1000 евро. По курсу НБУ на день розвантаження. Оплата здійснюється в день вивантаження 1000 евро по курсу НБУ на день розвантаження, перевізник зобов`язується надіслати експедитору оригінали документів 2шт CMR (обов`язково), рахунок, акт, одноразову договір-заявку.

Відповідно до п. 5 договору-заявки за понаднормативний простій транспортного засобу при здійсненні операцій з завантаження/розвантаження та виконання митних процедур при міжнародних перевезеннях експедитор сплачує перевізнику штраф у розмірі 2000,00 гр. за кожен розпочатий день простою транспортного засобу.

Згідно п. 19 договору-заявки, останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Так, за твердженням позивача, 17.08.2020 року ним було подано автомобіль під завантаження в Болгарії; 18.08.2020 року автомобіль завантажили; 19.08.2020 року після перевірки відповідачем документів після замитнення вантажу, та отриманої від відповідача по електронній пошті команди, направленої о 17:03 про можливий виїзд, позивач виїхав з вантажем до місця доставки в Україну; 26.08.2020 року позивачем отримано його примірник CMR з відмітками вантажовідправника, митних органів, отримувача вантажу,- без зауважень одержувача вантажу.

Таким чином, за твердженням позивача ним належним чином виконано зобов`язання, передбачені разовим договором-заявкою, а саме забезпечено доставку довіреного відповідачем (експедитором) вантажу в пункт призначення і передано такий вантаж уповноваженій особі вантажоодержувача, згідно з товарно-транспортної накладною (CMR).

При цьому, позивач звертає увагу, що жодних зауважень щодо якості виконаних робіт від відправника, отримувача вантажу та відповідача - не надходило.

Однак відповідач всупереч умовам договору невчасно здійснив оплату наданих позивачем послуг, а саме: 27.08.2020 року перерахував суму 30 000,00 грн платіжним дорученням № 331 від 27.08.2020 року та 04.09.2020 року перерахував суму 2 408,70 грн за платіжним дорученням № 344 від 04.09.2020 року.

Крім того, за твердженням позивача 21.08.2020 року о 19:27 автомобіль позивача встав для проведення процедури розмитнення вантажу на території України.

На підтвердження даного факту позивач надає оформлення (друкування) 21.08.2020 року о 18:39 у пункті пропуску на кордоні Порубне-Сирет ВМД/12275 84707/700157642, з відмітками митних органів України про митний контроль з 21.08.2020 року та показаннями тахометра автомобіля, згідно до яких автомобіль припинив рух 21.08.2020 року о 19:27 за київським часом.

25.08.2020 року о 18:44 автомобіль позивача після завершення процедури розмитнення товару, рушив на розвантаження.

На підтвердження даного факту позивач зазначає, що на завершенні процедури розмитнення був присутній директор Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛЬКОН ІЗМАЇЛ" (отримувач вантажу) Валентин Ванчев, який може підтвердити дану обставину.

Відтак позивач зазначає, що за 22, 23, 24 серпня 2020 року пробіг автомобіля позивача становив 0 км і лише 25.08.2020 року автомобіль виїхав з місця, розмитнення на місце розвантаження о 15:44.(відповідає 18:44 київському часу), а тому на думку позивача з 19:28 22.08.2020 розпочався простій та території України під час митного оформлення (розмитнення) вантажу, який закінчився 25.08.2020 року приблизно о 18:40.

Тобто, за твердженням позивача, при виконанні перевезення за договором-заявкою під час митного оформлення (розмитнення) вантажу на території України, виникло три дні простою (22, 23, 24 серпня 2020), за які відповідач на підставі п. 5 договору-заявки повинен сплатити штраф у загальному розмірі 6000,00 грн.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами разового договору-заявки № 14/08.2020 від 14.08.2020 року, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором надання послуг транспортного експедирування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем на виконання умов договору було надано відповідачу послуги міжнародного перевезення товару, що підтверджується наявною в матеріалах справи міжнародною товарно-транспортною накладною CMR № 000027 та відповідно доставлено товар вантажу одержувачу 26.08.2020 року о 18:00 без жодних зауважень щодо якості таких послуг.

Крім того в матеріалах справи міститься підписаний сторонами акт прийому виконаних робіт та наданих послуг від 26.08.2020 року на суму 32408, 70 грн та рахунок фактура № 26/08 від 26.08.2020 року на суму 32 408, 70 грн, який у відповідності до умов договору повинен був бути оплачений в день вивантаження, тобто 26.08.2020 року.

Як вбачається із наданих позивачем скрін-шотів переписки з відповідачем та що відповідно не заперечується відповідачем, останній здійснив оплату не у строки погоджені сторонами, а саме 27.08.2020 року в сумі 30000, 00 грн та 04.09.2020 року у сумі 2408, 70 грн.

Разом з цим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача штраф у розмірі 6 000, 00 грн на підставі п. 5 договору - заявки, а саме за понаднормовий простій автомобільного транспорту позивача, а саме з 22.08.2020 року по 24.08.2020 року (включно).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 21.08.2020 року позивач прибув до пункту пропуску на кордоні Порубне-Сирет для проведення процедури розмитнення вантажу на території України.

Із оформлення (друкування) на пункті пропуску на кордоні Порубне-Сирет ВМД/12275 84707/700157642 вбачається, що оформлення почалося 21.08.2020 року о 18:28, а дата завершення переміщення 26.08.2020 року.

Дана обставина не заперечується сторонами, а відтак є належним чином встановленою.

Тобто, з 21.08.2020 року з 18:28 автомобіль позивача при виконанні умов договору щодо перевезення товару перебував у процедурі митного контролю та митного оформлення, аж до моменту прибуття на місце розвантаження - 25.08.2020 року, згідно подорожнього листа № 1.

Сам товар було доставлено вантажоодержувачу 26.08.2020 року о 18:00, що відповідно закріплено у п. 24 CMR.

Відповідно до п. 12 договору-заявки нормативний час становить 48 годин на території Європи та України та країнах СНГ, тобто 24 години на завантаження автомобіля, 24 години на замитнення автомобіля, 24 години на розвантаження автомобіля та 24 години на розмитнення автомобіля з моменту прибуття автомобіля на місце проведення операцій.

Згідно ч. 1 ст. 255 Митного кодексу України митне оформлення завершується в найкоротший можливий строк, але не більше ніж чотири робочих години з моменту пред`явлення митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред`явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених ст.ст. 257 і 335 цього Кодексу.

Строк, зазначений у частині першій цієї статті, може бути перевищений на час виконання відповідних формальностей виключно у випадках, передбачених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 255 Митного кодексу України митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується митним органом шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь-яких належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів умислу відповідача чи то неналежної поведінки, порушення господарського зобов`язання щодо простою автомобіля позивача при перебуванні з 22.08.2020 року по 24.08.2020 року на процедурі митного оформлення.

Тобто, позивачем відповідно не надано доказів того, що митне оформлення відбувалося не у заплановані 24 години, а тривало три дні саме з вини відповідача (не було подано відповідно пакету дозвільних документів до митниці для ввезення відповідного товару на територію України чи то такі документи було подано не у встановлено об`ємі та порядку, тощо).

При цьому, колегія приймає до уваги, що 22.08.2020 року (субота), 23.08.2020 року (неділя), 24.08.2020 року (святковий день відповідно до статті 73 КЗпП України), - були вихідними та святковими днями.

Водночас, суд апеляційної інстанції вирішив долучені до апеляційної скарги додаткові докази (роздруківки з офіційних сайтів ДФС щодо графіку роботи Чернівецької області), які не були предметом дослідження в суді першої інстанції не приймати до уваги, з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилаться як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Положеннями ст. 80 Господарського процесуального кодексу України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву.

За змістом ч. 4 згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом названих норм всі докази, які підтверджують доводи мають бути подані стороною одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена учасником справи до суду та належним чином обґрунтована.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на, які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи, надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Із правового контексту вищенаведеної норми слідує, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані, місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас, суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак, подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено.

Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази; має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов`язків по доказуванню в суді першої інстанції.

На думку колегії суддів долучені до апеляційної скарги документи, подані без належного обґрунтування поважності причин неможливості подання їх до суду першої інстанції, відтак не приймаються до розгляду при перегляді оскаржуваного рішення.

Таким чином, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом, Північним апеляційним господарським судом, з метою здійснення апеляційного перегляду та дотримання принципів справедливості й балансу інтересів, були досліджені документи на підтвердження доводів, подані під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що з роздруківок з офіційних сайтів ДФС щодо графіку роботи Чернівецької області не вбачається, що відповідний підрозділ митниці у святкові дні працював.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що Чернівецька митниця в період святкових днів (24-26.08.2020 року) працювала.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Так, завданням штрафу як міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування штрафних санкцій є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування штрафних санкцій має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

З огляду на викладене та враховуючи, що простій автомобіля позивача з 22.08.2020 року по 24.08.2020 року не був з вини відповідача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що до відповідача не можна застосовувати п. 5 договору-заявки та відповідно нараховувати штраф, оскільки в діях останнього відсутні неправомірні дії, а митний контроль та митне оформлення транспортного засобу позивача, яким переміщувався вантаж через митний кордон України, здійснюється посадовими особами митних органів у порядку та строки, встановлені чинним законодавством, і відповідач не несе і не може нести відповідальність за порушення вимог закону митним органом.

При цьому, роздруківки тахометра автомобіля позивача, який відповідно здійснював перевезення вантажу за період з 21.08.2020 року по 26.08.2020 року не спростовують висновків суду. Водночас, обставини прибуття/відбуття/зупинок/руху не заперечуються відповідачем.

Щодо посилання позивача на можливість підтвердження обставин справи директором вантажоотримувача - Валентина Ванчева, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до чинного законодавства суд не може самостійно збирати докази, які в свою чергу повинні бути подані позивачем разом із позовною заявою, а у випадку посилання на свідчення вказаної особи такі пояснення повинні бути оформленні відповідно до вимог ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дані доводи є не належними та допустимими.

Посилання скаржника на правову позицію ВГСУ викладену у справі №1/93/5022-1253/2011 від 17.04.2012 року є неприйнятними з огляду на те, що оскаржуване рішення прийняте з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих доказах.

Щодо твердження скаржника, що він був позбавлений можливості надати відповідь на відзив на позовну заяву, не знав про позицію відповідача щодо позовних вимог та не надав суду свої заперечення щодо позиції відповідача, колегія суддів відзначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України при прийнятті позовної заяви до розгляду та відкритті провадження у справі суд, постановляючи ухвалу, зокрема, зазначає строк для подання відповідачем відзиву на позов; строк подання пояснень третіми особами, яких було залучено при відкритті провадження у справі; строки для подання відповіді на відзив та заперечень, якщо справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті (ч. 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Як вбачається з матеріалів справи 30.04.2021 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява позивача, в якій було зазначено, що станом на 30.04.2021 року позивач не отримував відзив на позовну заяву у зв`язку з чим відповідь на відзив не подавалася.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції відзив на позовну заяву відповідачем направлено поштовим повідомленням № 915 на адресу позивача, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 34000, Рівенська обл. Зарічненський район, смт. Зарічне, вул. Центральна, буд. 140

Місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, відповідач належним чином скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву та відповідно належним чином направив такий відзив на офіційну (зареєстровану) адресу позивача.

При цьому, колегія суддів відзначає, що Фізична особа-підприємець Федюшка Сергій Сергійович був обізнаний про відкриття провадження у справі за її позовною заявою, що не заперечується останнім, відповідно у позивача було достатньо часу для вчинення відповідних дії, щодо подання заперечень на відзив на позовну заяву, а зволікання з ознайомленням з матеріалами справи для зняття копій не обґрунтовано скаржником об`єктивними та такими, що не залежать від його волі, причинами.

Разом з цим, суд критично оцінює твердження скаржника, що станом на дату подання апеляційної скарги, матеріали справи в електронному виді, стороні позивача не були надані для ознайомлення, тому позивач не має можливості у повній мірі надати оцінку судовому рішенні з врахуванням матеріалів справи.

Вищевикладені твердження скаржника, не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень скаржник суду не надав.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Агрохолдинг Авангард» фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Федюшка Сергія Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року у справі № 910/213/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 року у справі №910/213/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/213/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич