СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Харків Справа № 905/952/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (вх. №2828Д/1) на рішення Господарського суду Донецької області від 30 липня 2021 року (суддя Говорун О.В., повний текст складено 04.08.2021 року) у справі №905/952/21

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Барс", м. Маріуполь Донецької обл.

до Приватне акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь", м. Маріуполь Донецької обл.

про стягнення 110332,16 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Барс", звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" з позовом про стягнення 110332,16 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №19-11К від 01.04.2019 щодо своєчасної оплати виконаних робіт, у зв`язку з чим просить суд стягнути 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 30 липня 2021 року (суддя Говорун О.В., повний текст складено 04.08.2021 року) у справі №905/952/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Барс" 3% річних в розмірі 19502,11 грн, інфляційні втрати в розмірі 90830,05 грн та витрати з оплати судового збору в розмірі 4206,43 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено.

ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" з рішенням Господарського суду Донецької області від 30 липня 2021 року у справі №905/952/21 не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати у частині стягнення 3% річних в сумі 19502,11 грн, інфляційних втрат в розмірі 90830,05 грн та розподілу судових витрат. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Також, заявник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, посилаючись на поважність причин пропуску строку.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 поновлено ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 30 липня 2021 року у справі №905/952/21. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь". Встановлено позивачу строк для подання до канцелярії Східного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу відповідача та доказів надсилання (надання) скаржнику копії відзиву та доданих до нього документів протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Повідомлено сторони, що відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. При цьому, ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ухвали суду позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення господарського суду таким, що прийняте з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства, зазначає, що, на його думку, вирішуючи спір по суті, суд детально дослідив надані сторонами докази, надав їм відповідну оцінку. У зв`язку з чим, просив оспорюване рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи, вислухавши представників позивача і відповідача, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Металургійний комбінат "Азовсталь" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Барс" (далі - підрядник) 14.01.2015 укладено договір підряду № 2015/62ск (далі-договір), відповідно до п. 1.1 якого, підрядник зобов`язується власними та/або залученими силами за завданням замовника відповідно до умов даного договору виконати роботи, передбачені графіком проведення ремонтів на ПАТ "МК "Азовсталь", договірними цінами та/або заявками замовника.

Згідно з п. 2.1 договору, вартість, вид та обсяг усіх робіт, які виконуються за договором, визначаються договірними цінами, які містять посилання на даний договір та є його невід`ємною частиною.

Пунктом 4.1.1 договору сторони передбачили, що розрахунок за виконані роботи у розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом оплати грошовими коштами на поточний рахунок підрядника, вказаний у даному договорі, протягом 45 (сорока п`яти) банківських днів з дати акцепту рахунку підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт. Рахунок надається підрядником не пізніше 2-го числа місяця, наступного за місяцем виконання робіт.

У відповідності до п. 9.1 договору, здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами щомісячно або за фактом виконання робіт згідно оформлених актів приймання виконаних робіт (акт форми КБ-2в). Приймання робіт згідно акту за формою КБ-2в не є попереднім прийманням окремих етапів робіт та не має наслідком перехід ризиків знищення та пошкодження робіт на замовника.

За результатами виконаних робіт підрядник зобов`язаний щомісяця не пізніше 23 числа кожного звітного місяця передати замовнику оформлені акти за формою КБ-2в, а замовник зобов`язаний протягом п`яти днів, з моменту підписання акту, розглянути його та у випадку відсутності зауважень підписати, після чого передати його (акт) підряднику (п. 9.3 договору).

Відповідно до п. 16.2 договору, у випадку порушення замовником строків оплати виконаних робіт, передбачених даним договором, він сплачує підряднику пеню в розмірі 0,5% від вартості виконаних, але не оплачених робіт за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно з п.18.1 договору, існуючий договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2015, а в частині гарантійних зобов`язань та санкцій за їх порушення до спливу гарантійного строку.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору №2015/62ск від 14.01.2015 щодо своєчасної оплати за виконані роботи, позивач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 16.02.2021 у справі №905/1996/20, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.04.2021, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 1141903,20 грн, 3% річних в сумі 89463,62 грн, інфляційні втрати в сумі 143214,53 грн, судовий збір в сумі 20618,72 грн.

За змістом ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до рішення суду у справі №905/1996/20, на користь позивача інфляційні втрати були стягнуті за період квітень 2018 року липень 2020 року, 3% річних з 07.03.2018 по 15.10.2020.

Вказане рішення було виконано у повному обсязі 12.05.2021, що підтверджується відомостями із заключної виписки АТ "КБ" "ПриватБанк" за період з 12.05.2021 по 31.05.2021.

Предметом справи №905/952/21 є стягнення: інфляційних втрат у розмірі 90830,05 грн за період з 01.09.2020 по 01.05.2021; 3% річних у розмірі 19502,11 грн за період з 16.10.2020 по 11.05.2021; пені за період з 07.03.2018 по 12.08.2018 в сумі 170096,65 грн. Зазначені суми були нараховані на основну заборгованість - 1141903,20 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, висновкам суду першої інстанції, доводам наведеним у апеляційній скарзі, колегія суддів встановила наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

В силу приписів ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 509 Цивільного Кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Відтак, виходячи зі змісту вказаної статті три проценти річних та інфляційні витрати є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, адже виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави вважати, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Вказане також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №906/1283/16.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, колегія суддів, з урахуванням вищенаведеного, підтримує висновок місцевого суду, що позивач має право на стягнення в судовому порядку суми інфляційних нарахувань та процентів річних до моменту повного виконання грошового зобов`язання, а тому і правомірність задоволення вимог у цій частині.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення пені в сумі 170096,65 грн, яка нарахована за період з 07.03.2018 по 12.08.2018 - з дати виникнення простроченої заборгованості, яка була встановлена рішенням суду у справі №905/1996/20, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Сторони в п. 16.2 договору погодили, що у випадку порушення замовником строків оплати виконаних робіт, передбачених даним договором, він сплатить підряднику пеню у розмірі 0,5% від вартості виконаних, але не оплачених робіт за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Судом попередньої інстанції перевірено наданий розрахунок і встановлено , що під час його здійснення допущено арифметичну помилку.

Колегія суддів, погоджується із розрахунком, здійснений судом першої інстанції, є правильним, проте, враховуючи те, що у відповідності до поштового штемпелю на конверті позивач 29.06.2021 звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій була заявлена вимога про стягнення пені, позовна давність щодо вимоги про стягнення пені за період з 07.03.2018 по 12.08.2018 сплила.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом ч.1 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Враховуючи, що відповідно до поштового штемпелю на конверті позивач 29.06.2021 звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій була заявлена вимога про стягнення пені, позовна давність щодо вимоги про стягнення пені за період з 07.03.2018 по 12.08.2018 сплила.

Документів на підтвердження переривання перебігу позовної давності позивачем не надано.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, вимога про стягнення пені не може бути задоволена у зв`язку зі спливом позовної давності.

Вирішуючи питання щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу суд керувався приписами статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як було зазначено вище, позовні вимоги в цій справі суд задовольнив частково.

Враховуючи, що розмір нарахованої позивачем пені судом визнаний обґрунтованим, а у задоволенні цієї вимоги відмовлено внаслідок застосування позовної давності за заявою відповідача, суд дійшов висновку, що дії позивача щодо звернення до суду з позовом в цій частині не можуть вважатись безпідставними, тому витрати відповідача на професійну правничу допомогу в цій частині не можуть бути покладені на позивача.

Слід також звернути увагу на приписи ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Вказана норма надає право суду покласти судові витрати на особу, через неправомірність дій якої виник спір, що і зробив суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у ст. 2 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. У належному та правильному вирішенні господарського спору провідне місце посідає дослідження доказів, що містять інформацію щодо обставин даного спору.

Стаття 74 ГПК України, розподіляючи обов`язки щодо доказування, встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18 необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Головним обов`язком суду та взагалі суттю судового провадження є встановлення істинних фактичних обставин у справі. У свою чергу учасники по справі здійснюють відповідні процесуальні дії щодо доведення тих чи інших обставин (фактів) шляхом надання доказів, а вже суд їх повинен об`єктивно оцінити.

У статті 79 ГПК зазначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, система доказування у господарському процесі, засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами по справі. Посилаючись на ту, чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді сторона повинна доводити такі обставини відповідними належними та допустимими доказами. При чому, ключовим фактором у тому як сторона користується стандартами доказування виступає її зацікавленість у вирішенні господарського спору на свою користь.

Колегія суддів, оцінивши наявні у справі докази, встановила, що відповідач під час розгляду справи не подав належних і допустимих доказів у розумінні положень ГПК України на спростування наданих позивачем доказів і висновків суду першої інстанції.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків, яких дійшов місцевий суд в оскаржуваному рішенні, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені відповідачем, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч. 1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на рішення Господарського суду Донецької області від 30 липня 2021 року у справі №905/952/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 30 липня 2021 року у справі №905/952/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.