ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2021м. ДніпроСправа № 904/6542/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Автотранс", с. Визирка Лиманського району Одеської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Схід Агро", с. Зоряне Межівського району Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 307 224 грн. 68 коп. за договором перевезення вантажів автомобільним транспортом від 03.07.2020 № ТП-252-СА

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Олсідз Автотранс" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою від 14.07.2021 № б/н, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Схід Агро" заборгованість в сумі 307 224 грн. 68 коп., з яких: 267 325 грн. 03 коп. - основний борг, 5 252 грн. 33 коп. - пеня, 7 174 грн. 62 коп. - 3% річних, 27 472 грн. 70 коп. - інфляційні втрати, відповідно до умов договору перевезення вантажів автомобільним транспортом від 03.07.2020 № ТП-252-СА. Витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 4 608 грн. 37 коп. та витрати на професійну правничу допомогу просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Ухвалою господарського суду від 26.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, визнано справу малозначною та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

21.09.2021, на виконання вимог ухвали суду від 26.07.2021, позивач подав до суду докази витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідач вимоги суду не виконав та не надав витребувані судом документи.

Господарський суд наголошує на тому, що ухвала суду від 26.07.2021 завчасно надіслана відповідачу за його місцезнаходженням, згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до поштового повідомлення № 877, що повернулося до суду 06.09.2021, відповідачем ухвала суду від 26.07.2021 отримана 03.08.2021.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про розгляд даної справи, але останній не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Також судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

З огляду на викладене, враховуючи тривале перебування судді Рудь І.А. на лікарняному, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Олсідз Автотранс" (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Схід Агро" (замовник) укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом № ТП-252-СА (надалі договір), відповідно до умов якого перевізник зобов`язується протягом усього строку дії договору за завданням замовника у встановлені строки приймати і доставляти довірений йому замовником вантаж автомобільним транспортом до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу замовника, а замовник зобов`язується оплачувати належним чином надані перевізником послуги (п. 1.1. договору).

У пункті 2.1. договору сторони узгодили, що перевізник здійснює перевезення вантажів на підставі письмової заявки, в якій сторони узгоджують необхідну для виконання умов договору інформацію, а саме: найменування замовника; найменування, характеристика, кількість вантажу, адреси, дата та час (години) завантаження і розвантаження вантажу; найменування, реквізити вантажоодержувача; вартість послуги.

У розділі 4 договору сторони визначили умови щодо вартості перевезень, зокрема:

- загальна сума договору складається із сум вартостей підписаних обома сторонами актів виконаних робіт (послуг);

- вартість послуг на перевезення соняшника зазначається та узгоджується сторонами у тарифах, згідно наведених у таблиці 1;

- вартість послуг на перевезення пшениці та ріпаку зазначається та узгоджується сторонами у тарифах, згідно даних у таблиці 2.

Додатковою угодою № 1 від 03.07.2020 до договору сторони внесли зміни до п. 4.3. договору та узгодили вартість перевезення пшениці та ріпаку за маршрутами с. Зоряне с. Синельникове, с. Миронове с. Синельникове.

Відповідно до умов пунктів 4.1., 4.4. та 4.5. договору:

- надання послуг по договору фіксується двостороннім актом виконаних робіт (послуг), який надається у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, підписується уповноваженими представниками перевізника й замовника та засвідчується печатками сторін та повинен містити наступну інформацію: найменування замовника; найменування вантажу, дата і маршрут(и)/відстань перевезення, марка автомобіля, державний реєстраційний номер автомобіля і причепу, номер товарно-транспортної накладної, вартість перевезення;

- надані послуги з перевезення підтверджується товарно-транспортною накладною, актом виконаних робіт (послуг) і документами, що підтверджують передавання вантажу вантажоодержувачу з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу згідно чинного законодавства України;

- перевізник в день виникнення податкових зобов`язань, а саме в день складання (в календарну дату складання) акту виконаних робіт (послуг), зобов`язується надати замовнику податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умов відносно її реєстрації в порядку, передбаченому чинним законодавством України, з електронним підписом уповноваженої особи, і зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також у розділі 4 договору сторони узгодили порядок розрахунків за надані послуги, а саме:

- замовник оплачує послуги з перевезення на підставі виставленого перевізником рахунку-фактури протягом 20 банківських днів з моменту передавання вантажу вантажоодержувачу, але в будь-якому випадку не раніше надання перевізником усіх документів згідно пунктів 4.5., 4.8. договору та реєстрації податкової накладної чи/або розрахунку коригування, виписаної(их) на відповідні надані послуги чи/або виконані роботи, у відповідності до вимог діючого законодавства України, і з урахуванням пунктів 5.3., 5.4.1. договору (п. 4.6. договору);

- підставою для виставлення рахунку-фактури є дані підписаного сторонами акту виконаних робіт (послуг), відмітки замовника у супровідних документах, а також акти, складені для підтвердження фактів, які можуть бути підставою для покладення на перевізника матеріальної відповідальності (п. 4.7. договору);

- замовник має право затримати оплату у розмірі суми ПДВ, зазначеної у податковій накладній, якщо будь-які документи, що не відповідають вимогам чинного законодавства України і/чи містять помилки або невідповідності, пропорційно кількості днів, протягом яких такі помилки і/чи невідповідності будуть виправлені та/або документи будуть приведені у відповідність до чинного законодавства України і передані замовнику (п. 4.8. договору);

- у разі відсутності претензій у замовника до якості перевезення, замовник підписує наданий перевізником акт виконаних робіт (послуг). За наявності претензій щодо якості перевезення замовник надає перевізнику мотивовану письмову відмову від прийняття послуг. У разі наявності у замовника претензій щодо якості наданих перевізником послуг, строк оплати продовжується на кількість днів, протягом яких сторони врегульовували розбіжності (п. 4.9. договору).

Відповідно до п. 3.2. договору замовник зобов`язується, зокрема, здійснити своєчасну та повну оплату за послуги по перевезенню перевізнику в порядку та згідно умов, передбачених договором та заявок.

у пункті 5.5. договору сторони погодили, що у разі порушення замовником строків оплати наданих перевізником послуг, крім випадків передбачених п.п. 4.9., 4.10. та розділом 6 цього договору, замовник зобов`язаний на вимогу перевізника сплатити пеню в розмірі 0,01% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

У пункті 9.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.07.2021, але у будь-якому випадку до повного належного виконання сторонами своїх зобов`язань по ньому.

На виконання умов договору у липні 2020 позивачем надані відповідачу послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом на загальну суму 317 325 грн. 03 коп., що підтверджується складеними позивачем та відповідачем актами виконання робіт (надання послуг), а саме:

- актом № 168 від 14.07.2020, яким сторони засвідчили надання транспортних послуг Зоряне-Синельникове (ріпак) на загальну суму 45 701 грн. 06 коп. (а.с. 21);

- актом № 177 від 17.07.2020, яким сторони засвідчили надання транспортних Зоряне-Синельникове (ріпак) на загальну суму 45 618 грн. 85 коп. (а.с. 31);

- актом № 178 від 25.07.2020, яким сторони засвідчили надання транспортних послуг Миронове-Синельникове (пшениця) на загальну суму 217 361 грн. 66 коп. (а.с. 41);

- - актом № 186 від 28.07.2020, яким сторони засвідчили надання транспортних послуг Миронове-Синельникове (пшениця) на загальну суму 8 643 грн. 46 коп. (а.с. 74).

Подані позивачем акти скріплені підписом та печатками обох сторін.

До кожного з вказаних актів сторонами складені реєстри, в яких сторони відобразили відомості щодо дати, авто, водія, № ТТН, назви та маси вантажу, адрес завантаження та розвантаження, відстані, вартості перевезення (а.с. 22, 32, 42-45, 75).

Також до кожного акту позивач надав податкову накладну, яка містить відомості про її реєстрацію в ЄРПН (а.с. 28, 38, 71, 77).

Господарський суд зазначає, що вказані вище акти виконання робіт (надання послуг) підписані сторонами без будь-яких зауважень, в кожному із зазначених актів сторони підтвердили, що претензії по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) відсутні.

Також позивачем виставлені до сплати відповідачу наступні рахунки:

- рахунок на оплату № 168 від 14.07.2020 на суму 45 701 грн 06 коп.;

- рахунок на оплату № 177 від 17.07.2020 на суму 45 618 грн 85 коп.;

- рахунок на оплату № 178 від 25.07.2020 на суму 217 361 грн 66 коп;

- рахунок на оплату № 186 від 28.07.2020 на суму 8 643 грн 46 коп.

Як стверджує позивач, в порушення договірних зобов`язань, відповідач надані позивачем послуги оплатив частково в сумі 50 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 19.10.2020 № 4249 на суму 4 298 грн. 94 коп. із призначенням платежу «сплата за автоперевезення пшениці згідно рах. № 186 від 28.07.2020» та платіжним дорученням від 19.10.2020 № 4250 на суму 45 701 грн. 06 коп. із призначенням платежу: «сплата за автоперевезення ріпаку згідно рах. 168 від 14.07.2020».

Таким чином, позивачем сплачена вартість послуг перевезення за актом № 168 від 14.07.2020 та частково сплачена вартість перевезення за актом № 186 від 28.07.2020, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 267 325 грн. 03 коп.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача із претензією від 21.04.2021 № 127/42, в якій вимагав сплатити борг у розмірі 267 325 грн. 03 коп. (а.с. 79, 80, 81).

Як вбачається з поштового повідомлення № 449, претензія отримана відповідачем 06.05.2021 (а.с. 81), проте, відповіді ТОВ "Агрофірма "Схід Агро" на вказану претензію матеріали справи не містять.

Із посланням на умови п. 5.5. договору позивач нарахував до сплати відповідачу пеню за загальний період з 12.08.2020 по 26.02.2021на суму 5 252 грн. 33 коп. за кожним актом окремо.

На підставі ст. 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 27 472 грн. 70 коп. за період з вересня 2020 по травень 2021 та 3% річних в сумі 7 174 грн. 62 коп. за період з 27.08.2020 по 08.07.2021.

На час розгляду справи доказів оплати спірної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору перевезення вантажу автомобільним транспортом, строку його дії, порядок та строки надання послуг, факт надання та передачі послуг замовнику, загальна вартість наданих послуг, настання строку їх оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору перевезення вантажу є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі ст. ст. 193, 202 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до положень ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ч. 1 ст. 920 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

За приписами ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, заборгованість відповідача за надані послуги перевезення складає 267 325 грн. 03 коп.

З урахуванням умов п. 4.6 договору строк оплати наданих послуг є таким, що настав:

- за актом № 168 від 14.07.2020 11.08.2020;

- за актом № 177 від 17.07.2020 14.08.2020;

- за актом № 178 від 25.07.2020 21.08.2020;

- за актом № 186 від 28.07.2020 26.08.2020.

Отже, судом встановлено, що факт належного надання позивачем послуг за наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт (наданих послуг) підтверджується належними доказами та відповідачем не спростовано,строк оплати наданих позивачем послуг є таким, що настав, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 267 325 грн. 03 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань від 17.12.13р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (надалі Закон) встановлено, що його норми регулюють договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до ст. 1 Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону).

Про наведене зазначає й Вищий господарський суд України в п. 2.9 вказаної вище постанови пленуму від 17.12.13р. № 14, а саме: за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При перевірці виконаного позивачем розрахунку пені судом встановлено, визначений сторонами в п. 5.5. договору розмір пені не перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, а тому застосування визначеного умовами договору розміру пені суд вважає правомірним.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку пені судом порушень умов договору та чинного законодавства не встановлено.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних судом встановлено, що за визначений останнім у розрахунку період нарахування пеня з 18.10.2020 по 08.07.2021, розмір 3% річних становить 5 774 грн. 18 коп. Таким чином, загальна сума річних, що підлягає стягненню з відповідача складає 7 152 грн. 71 коп. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити, оскільки позивачем розрахунок виконано арифметично невірно.

Також господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат та встановив, що сума втрат від інфляції обчислена вірно, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати у сумі 27 472 грн. 70 коп.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені договором, майново-господарські зобов`язання перед позивачем з оплати наданих позивачем послуг, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 267 325 грн. 03 коп. заборгованості, 5 252 грн. 33 коп. пені, 7 152 грн. 71 коп. 3% річних та 27 472 грн. 70 коп. інфляційних втрат - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу та 17.09.2021 направив до суду заяву від 15.09.2021, в якій визначив розмір вказаних витрат у сумі 15 000 грн. 00 коп. та надав докази їх понесення позивачем.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі позивачем до матеріалів справи долучено копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 09.07.2021 № 09/07/21, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Кларус Партнерс» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олсідз Автотранс", додаткової угоди від 09.07.2021 № 1 до вказаного договору, акту передачі приймання наданої правової допомоги за додатковою угодою № 1 від 09.07.2021 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 09.07.2021 № 09/07/21, платіжного доручення від 10.09.2021 № 6298 на суму 15 000 грн. 00 коп., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 06.10.2010 № 739, ордеру від 09.07.2021 серія КВ № 411244.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також в порядку ст. 86 Господарського процесуального кодексу України надає належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частинами 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За таких обставин, щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, суд оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення договору та підготовку позовної заяви як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, зважаючи на відсутність заперечень відповідача стосовно розміру витрат на правничу допомогу, дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення сума компенсації витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп. є справедливою та співрозмірною.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог відповідно до норм ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн. 00 коп. покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 165, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Схід Агро" (52910, Дніпропетровська область, Межівський район, с. Зоряне, вул. Центральна, буд. 27, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Автотранс" (67543, Одеська область, Лиманський район, с. Визирка, другий кілометр автодороги на морський торгівельний порт «Южний», буд. 2, ) 267 325 грн. 03 коп. (двісті шістдесят сім тисяч триста двадцять п`ять грн. 03 коп.) основного боргу, 5 252 грн. 33 коп. (п`ять тисяч двісті п`ятдесят дві грн.. 33 коп.) пені, 7 152 грн. 71 коп. (сім тисяч сто п`ятдесят дві грн.. 71 коп.) 3% річних, 27 472 грн. 70 коп. (двадцять сім тисяч чотириста сімдесят дві грн.. 70 коп.) інфляційних втрат, 4 608 грн. 04 коп. (чотири тисячі шістсот вісім грн. 04 коп.) витрат зі сплати судового збору, 14 998 грн. 93 коп. (чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім грн.. 93 коп.) витрат на правничу допомогу.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 10.11.2021

Суддя І.А. Рудь