ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3496/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

секретар судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Компанія "Ортус" Товариство з обмеженою відповідальністю (61060, м. Харків, пр. Московський, 140/1,)
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" (63002, Харківська область, м. Валки, пров. Майський, 34, )
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - Браславська О.А. (ордер АХ №1071068 від 11.10.2021)

відповідача - Кислий А.М. (ордер АХ №1068693 від 22.09.2021)

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява ТОВ Компанія "ОРТУС" (позивач) до ТОВ "Східтеплоенерго" (відповідач) про стягнення 110 736,98 грн, з яких 100 000,00 грн основного боргу, 8821,91 грн пені та 1915,06 грн 3%річних, у зв`язку з невиконанням договору №01082020 від 12.08.2021. Судові витрати по сплаті 2270,00 грн судового збору та 5000,00 грн витрат на правничу допомогу просить віднести на відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2021 для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.09.2021 було залишено позовну заяву без руху.

13.09.2011 позивач подав заяву (вх. № 21281) про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.09.2021 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Відповідачем подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, яке було задоволено ухвалою від 27.09.2021.

01.10.2021 до суду надійшло клопотання відповідача про надання йому додаткового часу на подання відзиву на позовну заяву 15 календарних днів, яке було задоволено ухвалою від 04.10.2021.

18.10.2021 відповідачем надано відзив на позовну заяву вх. №34315 в якому він заперечує проти позову.

Позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву вх. №26072 від 05.11.2021.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 08.11.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

12 серпня 2020 року між ТОВ «СХІДТЕПЛОЕНЕРГО» (Покупець, Відповідач) та КОМПАНІЄЮ «ОРТУС» ТОВ (Продавець, Позивач) був укладений договір № 01082020 купівлі-продажу апаратів глибоко висувного безперервного обдування котла типу ОГ.

Відповідно до п. 1 Договору сторонами було встановлено наступне:

1.1 «Продавець» зобов`язується передати у власність «Покупця» Апарат глибоковисувний безперервного обдування котла типу ОГ (з глибиною висування 4м.) в кількості 4-х штук, надалі «Товар», а «Покупець» оплатити на умовах п. 4.2. розділу 3 Договору і прийняти його на умовах даного Договору.

1.2. Особливості товару відображаються в узгодженому кресленні № К02.300.000 (Додаток №1 до договору).

1.3. Право власності на товар переходе від «Продавця» до «Покупця» в момент фактичної передачі товару Продавцем» «Покупцю», про що свідчать підписи в видатковій накладній.

Пунктом 4.2 Договору сторони домовились, що вартість за одиницю 315 534,00 грн в тому числі ПДВ 20% 52 589,00 грн. Загальна вартість по Договору на момент його підписання Сторонами складає: 1 262 136,00 гри. (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі сто тридцять шість грн. 00коп.), в тому числі ПДВ 20% - 210 356,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2020 року продавець (позивач) вистав покупцю (відповідачу) рахунок №9 на оплату продукції за договором № 01082020 на суму 1 262 136,00 грн.

Покупець (відповідач) 19 серпня 2020 року здійснив попередню оплату за договором в розмірі 883 495, 20 грн з ПДВ , що підтверджується випискою з рахунку (копія виписки міститься в матеріалах справи). 29 жовтня 2020 року покупець (відповідач) здійснив ще один платіж на суму 278 640, 80 грн з ПДВ, що підтверджується випискою з банку (копія виписки міститься в матеріалах справи). Всього покупець (відповідач) сплатив 1 162 136,00 грн.

17 листопада та 07 грудня 2020 року покупець (відповідач) прийняв продукцію, що підтверджується видатковими накладеними №16 та № 17 (копії містяться в матеріалах справи) на загальну суму 1 162 136,00 грн.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлюють, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України (надалі ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Отже, правові відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з поставки товару, згідно з якими у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару, виник обов`язок оплатити його вартість.

Таким чином, згідно з приписами статей 173, 174 ЦК України, між позивачем та відповідачем виникло майново-господарське зобов`язання, в силу якого відповідач повинен оплатити отриманий товар, а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку.

У відповідності до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами частини 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що, за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено іншого строку оплати.

Крім того, суд враховує. що відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Статтею 1 даного Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як унормовано ч. 2 ст. 9 цього ж Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфін України 24.05.1995, № 88: 2.1. Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Дослідивши накладні, на які позивач посилається як на доказ отримання товару відповідачем, суд встановив, що вони містять посилання на договрі №0108020 від 12.08.2020, підпис представника відповідача в графі отримання та вказаний підпис скріплено печаткою відповідача.

При цьому суд зазначає, що підписання покупцем накладних, які є первинним обліковими документами у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, і які відповідають вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач прийняв товар у власність та зобов`язався здійснити його оплату, про що свідчить підписані без зазначення недоліків представником відповідача та скріплені печаткою підприємства видаткові накладні №16 та №17, надані позивачем в доказ виконання своїх зобов`язань за договором №0108020.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.3 Договору сторони встановили, що доплату решти 50%, протягом 5 календарних днів після отримання повідомлення про готовність Продукції до відвантаження. При цьому п. 3.3 цього договору встановлено, що Продавець повідомляє про відвантаження телефоном або факсом.

Враховуючи, що сторонами не надано відомостей щодо дати повідомлення відповідача про готовність про відвантаження продукції, суд доходить висновку, що обов`язок відповідача оплатити решту вартості товару в сумі 100 000,00 грн, отриманого від позивача за накладною №17 (з огляду на приписи ст. 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту прийняття цього товару, тобто 07.12.2020.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості по оплаті решти вартості товару в сумі 100 000,00 грн.

Щодо заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Відповідач у відзиві зазначає, що видаткові накладні не містять строку (терміну) оплати за отриманий товар, що на думку представника відповідача, свідчить про не виникнення права у позивача на пред`явлення позову.

З таким доводом відповідача суд не погоджується, виходячи з того, що накладні, надані до матеріалів справи містять посилання на договір за яким поставлявся товар, та яким сторонами були обумовлені такі строки оплати.

Посилання ж відповідача на те, що в накладних зазначено покупцем не відповідача також спростовується матеріалами справи, оскільки, самі накладні містять печатку відповідача, що свідчить про отримання останнім товару, а наявність в назві покупця описки не може бути підставою для невиконання обов`язку по оплаті отриманого товару.

Як зазначено в ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

14 серпня 2020 року продавець (позивач) виставив покупцю (відповідачу) рахунок № 9 в якому зазначено саме на оплату продукції за договором № 01082020 (копія рахунку додана до відповіді на відзив ), а відповідач 19 серпня 2020 року та 29 жовтня 2020 року здійснив платежі позивачу саме за рахунком №9 від 14.08.2021, що підтверджується випискою з банку на загальну суму 1 162 136 грн.

Посилання відповідача на невідповідність копій документів вимогам чинного законодавства України, також є хибним, оскільки всі копії документів були надані відповідно до положень ст. 91, ст. 162 ГПК України.

Таким чином, суд вважає, що за встановлених під час розгляду спору обставин, доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суперечать дійсним обставинам справи, положенням чинного законодавства та не спростовують обґрунтованих висновків суду.

Крім того, суд зазначає, що принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Разом з тим, суд вказує, що в процесі розгляду справи відповідачем було реалізовано своє право щодо заперечення предмета спору на власний розсуд, доводам останнього судом було надано належну правову оцінку.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 100 000,00 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення пені та 3% річних, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ЗУ Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону).

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.З Закону).

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

П. 6.3 договору сторони домовилися, що у разі невиконання умови оплати за поставлену продукцію, «Покупець» сплачує «Продавцю» пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми вартості продукції за кожен день прострочки.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій за прострочення виконання зобов`язання і строки їх нарахування. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом здійснено перевірку правильності нарахування позивачем пені та встановлено, що позивачем невірно визначено базу та період нарахування, а також не враховано вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України.

Водночас, виходячи з того, що згідно положень ч. 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, суд розглядає вимоги про стягнення пені виключно в межах заявлених позивачем в позовній заяві сум, нарахованих від простроченої суми в розмірі 100 000 грн та починаючи з зазначеної позивачем дати.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий згідно Договору товар, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та пені за допомогою програми Калькулятор Ліга, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 1915,06 грн та пені в сумі 6287,67 грн, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

В частині стягнення 2534,25 грн пені слід відмовити у зв`язку з невірним розрахунком.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 2218,05 грн.

Також позивачем було наведено попередній розрахунок витрат на правничу допомогу однак, доказів понесення таких витрат надано не було. Заяв про надання часу на подання доказів понесення витрат на правничу допомогу позивачем також не було зроблено, а в судовому засіданні представник позивача вказав, що судові витрати складаються з судового збору.

Судові витрати відповідача, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідача.

Керуючись статтями 2, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" (63002, Харківська область, м. Валки, пров. Майський, 34, ) на користь Компанії "Ортус" Товариство з обмеженою відповідальністю (61060, м. Харків, пр. Московський, 140/1,) 100 000,00 грн основного боргу, 6 287,67 грн пені, 1915,06 грн 3% річних та 2 218,05 грн судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

УЧАСНИКИ СПРАВИ

Позивач - Компанія "Ортус" Товариство з обмеженою відповідальністю (61060, м. Харків, пр. Московський, 140/1,).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Східтеплоенерго" (63002, Харківська область, м. Валки, пров. Майський, 34, ).

Повне рішення складено "10" листопада 2021 р.

Суддя С.А. Прохоров