ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.11.2021 Справа № 905/1770/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В., при секретарі судового засідання Мальованій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АПОГЕЙ» (02094, місто Київ, вулиця Лебедєва Миколи, будинок 6, );

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ФАБРИКА СНЕКІВ» (85300, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Добропільська, будинок 1; )

про стягнення 16 927,43 грн., з яких: 10 000,40 грн. заборгованість, 4861,88 грн. пеня, 1356,15 грн. інфляційні втрати, 709,00 грн. 3% річних, -

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від вдповідача : не з`явився

С У Т Ь С П О Р У

Товариство з обмеженою відповідальністю «АПОГЕЙ» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ФАБРИКА СНЕКІВ» про стягнення 16 927,43 грн., з яких: 10 000,40 грн. заборгованість, 4861,88 грн. пеня, 1356,15 грн. інфляційні втрати, 709,00 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №139/СВС/18 від 01.03.2019, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 10 000,40 грн., що стало підставою для нарахування позивачем інфляційних втрат, пені та 3% річних.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки відповідач своїм правом на подання відзиву по справі не скористався, в інший спосіб своєї позиції не довів, суд на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вирішує справу за наявними матеріалами.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

В С Т А Н О В И В

01.03.2019 між товариства з обмеженою відповідальністю «АПОГЕЙ» (далі постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ФАБРИКА СНЕКІВ» (далі покупець) було укладено договір поставки № 139/СВС/18 (далі-договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язується передати у встановлені строки товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і здійснити оплату на умовах договору.

Відповідно до п. 1.3. договору поставка кожної партії товару здійснюється на підставі накладної, в якій зазначається кількість, ассортимент та ціна товару.

Згідно п. 3.3. договору поставка товару здійснюється згідно з Офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (Інкотермс в редакції 2010 року) на умовах: FCA, передача покупцю/перевізнику «Нова Пошта» м. Покровськ, за рахунок постачальника.

Відповідно до п.3.6 договору, датою поставки за договором вважається дата переходу права власності на товар та ризику випадкової гибелі товару.

Згідно п. 3.7. договору перехід права власності та ризиків на товар відбувається в момент виписки документів (видаткової накладної).

Відповідно до п. 5.1. договору, ціна на товар є договірною та погоджується сторонами у видатковій накладній, яку необхідно повернути протягом 5 (п`яти) календарних днів.

Згідно з п.5.4, 5.5 договору оплата здійснюється в безготівковій формі, шляхом перерахування на поточний банківський рахунок постачальника. Оплата за договором здійснюється покупцем на умовах відтермінування 21 календарних днів на підставі виставлених постачальником рахунків.

Відповідно до п. 5.6 договору, датою поставки за договором вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 5.7 договору, всі розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України гривні.

У випадку невиконання або неналежного виконання сторонами умов договору, винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України та договору. (п. 6.1 договору).

Відповідно до п. 10.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019. При закінченні строку дії договору, сторони не звільняються від виконання свої зобов`язань за договором, а також від відповідальності за невиконання таких зобов`язань.

Вищезазначений договір підписаний представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки №139/СВС/18 від 01.03.2019 позивачем було здійснено поставку товару на суму 34 000,56 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними №209/98 від 26.02.2019 на суму 14000,16 та №342/120 від 25.03.2019 на суму 20000,40 грн.

10.04.2019 відповідачем була здійснена часткова оплата за поставлений товар на суму 14 000,16 грн., про що свідчить виписка по рахунку від 10.04.2019.

У зв`язку з тим, що оплату за поставлений товар було здійснено відповідачем не в повному обсязі, позивач звертався до відповідача з претензією №ЮВ110205/21 від 17.05.2021 з вимогою про сплату заборгованості в розмірі 14935,50 грн. за договором поставки 139/СВС/18 від 01.03.2019.

09.07.2019 відповідачем була здійснена часткова оплата за поставлений товар на суму 10000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку від 09.07.2019.

Відтак, сума, що залишилася несплаченою, складає 10000,40 грн.

Неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №139/СВС/18 від 01.03.2019 та, як наслідок, наявність заборгованості в розмірі 10 000,40 грн. стало підставою для звернення з цим позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні відповідача до виконання грошових зобов`язань.

Оцінивши зміст зазначеного договору, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладена угода за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України та ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки №139/СВС/18 від 01.03.2019 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов`язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже зазначалося, відповідно до п. 5.5. договору оплата за договором здійснюється покупцем на умовах відтермінування 21 календарних днів на підставі виставлених постачальником рахунків.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять виставлених рахунків на оплату товару за видатковими накладними №209/98 від 26.02.2019 на суму 14000,16 та №342/120 від 25.03.2019 на суму 20000,40 грн.

Суд зазначає, що виставлення рахунків за змістом означених положень договору не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 Цивільного кодексу України.

Крім того, за своєю природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29.09.2009р. у справі №3-3902к09, від 29.09.2009р. у справі №37/405, а також у постанові Верховного Суду від №910/9472 від 23.01.18р., в яких суд зазначив, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати певні кошти та ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 Цивільного кодексу України; а отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити за надані послуги.

Судом встановлено, що позивачем поставлено продукцію відповідачу на суму 34 000,56 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними №209/98 від 26.02.2019 на суму 14000,16 та №342/120 від 25.03.2019 на суму 20000,40 грн., які підписані представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств.

Факт отримання від позивача товару за вищевказаним договором не заперечується ані позивачем, ані відповідачем.

Відповідачем було здійснено часткову оплату за поставлений товар в розмірі 24 000,16 грн., що підтверджується виписками по рахунку від 10.04.2019 та від 09.07.2019.

Залишок заборгованості в розмірі 10000,40 грн. відповідачем не сплачено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Таким чином, відповідач свої зобов`язання за договором постачання №139/СВС/18 від 01.03.2021. щодо оплати отриманого товару в обумовлені договором строки не виконав, а отже прострочив виконання зобов`язання у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотнього суду не надано.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 10000,40 грн. за договором №139/СВС/18 від 01.03.2021.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 4861,88 грн. пені суд зазначає наступне:

За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 05.09.2019 у справі N 908/1501/18.

Таким чином, оскільки умовами договору №139/СВС/18 від 01.03.2019 не передбачено можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 4861,88 грн пені судом визнаються неправомірними та необґрунтованими, у зв`язку з чим суд відмовляє в їх задоволенні.

Згідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 15.04.2019 по 25.09.2021 нараховано 3 % річних в сумі 709,00 грн. та інфляційні нарахування за період з 15.04.2019 по 25.08.2021 в сумі 1356,15 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов`язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за визначений позивачем період господарський суд дійшов висновку, що останній є методологічно та арифметично невірним, оскільки позивачем невірно визначений початок настання заборгованості, оскільки з урахуванням п. 5.5. договору заборгованість настає з 16.04.2019.

Згідно здійсненого судом за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунку сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 708, 52 грн. за період з 16.04.2019 по 25.08.2021.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є методологічно та арифметично невірним. Так, позивач безпідставно збільшив період нарахування інфляційний втрат, оскільки, зважаючи на порядок формування індексу інфляції (впродовж усього календарного місяця та за цілий місяць) період нарахування має визначатися цілими місяцями, починаючи з місяця, наступного за місяцем у якому мав бути здійснений платіж (абз.3 п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013).

Згідно здійсненого судом за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" власного перерахунку розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 1221,22 грн. за загальний період з травня 2019 по серпень 2021 року.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судовий збір на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «АПОГЕЙ» до товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ФАБРИКА СНЕКІВ» про стягнення 16 927,43 грн., з яких: 10 000,40 грн. заборгованість, 4861,88 грн. пеня, 1356,15 грн. інфляційні втрати, 709,00 грн. 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ФАБРИКА СНЕКІВ» (85300, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Добропільська, будинок 1; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АПОГЕЙ» (02094, місто Київ, вулиця Лебедєва Миколи, будинок 6, ) основний борг в сумі 10000,40 грн., 3% річних в сумі 708,52 грн., інфляційні втрати в сумі 1221,22 грн., судовий збір в сумі 1599,85 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України (з урахуванням п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 02.11.2021 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05.11.2021.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.В. Бокова