ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"09" листопада 2021 р.м. Одеса Справа № 916/3347/21

Господарський суд Одеської області у складі судді - Петрова В.С., розглянувши матеріали заяви Стадницького Юрія Миколайовича про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозолд" заборгованості в загальній сумі 49163,86 грн. у порядку ст.147-156 ГПК України, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2021 р. Стадницький Юрій Миколайович звернувся до господарського суду Одеської області (через систему "Електронний суд" (https://id.court.gov.ua/) із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозолд" заборгованості за разовим договором-заявкою на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 37 від 27.10.2020 р. в загальній сумі 49163,86 грн., в т.ч. 44650,25 грн. - основного боргу, 3357,68 грн. - інфляційних втрат, 1155,93 грн. - 3% річних.

В обґрунтування заяви Стадницький Юрій Миколайович посилається на порушення боржником умов вищенаведеного разового договору-заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 37 від 27.10.2020 р., за якими заявник виконав прийняті на себе зобов`язання в повному обсязі, але боржник оплату наданих послуг за договором не здійснив.

Згідно ст. 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

В ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Так, господарським судом встановлено, що заявником у вступній частині заяви всупереч п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України не зазначено вказівку на статус заявника, як фізичної особи - підприємця, оскільки вказано в якості заявника - Стадницький Юрій Миколайович, хоча в тексті самої заяви заявник посилається на укладення боржником договору з ФОП Стадницьким Ю.М., при цьому в прохальній частині поданої заяви заявник просить суд видати судовий наказ про стягнення з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозолд" на користь фізичної особи-підприємця Стадницького Юрія Миколайовича заборгованості в загальному розмірі 49163,86 грн.

Також відповідно до ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Так, із матеріалів поданої заяви вбачається, що на підтвердження у Богоноса Ігоря Михайловича повноважень на підписання та подання від імені Стадницького Юрія Миколайовича заяви про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозолд" заборгованості в загальній сумі 49163,86 грн., представником долучено до матеріалів заяви довіреність від 11.08.2021 р. з наступним змістом: "Я, Стадницький Юрій Миколайович (РНОКПП - НОМЕР_1 ), уповноважую БОГОНОС ІГОР МИХАЙЛОВИЧ (РНОКПП - НОМЕР_2 ) представляти мої інтереси в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи. Довіреність видана з правом передоручення іншим особам. Довіреність дійсна до моменту її скасування".

Згідно з ч. 1 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

У відповідності до висновку Конституційного Суду України (рішення від 08.04.1999 за № 3-рп/99) за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Господарського процесуального кодексу України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Як визначено частиною 1 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами:

1) довіреністю фізичної або юридичної особи;

2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

При цьому положеннями ч. 2 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України визначено, що довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують довіреність, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Строк, на який може бути видана довіреність, визначається цивільним законодавством України.

Так, підпунктом 2 частини 1 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, передбачені вимоги до змісту довіреності, зокрема, нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені фізичної особи або юридичної особи, на ім`я однієї або кількох осіб з чітко визначеними юридичними діями, (подання, підписання та отримання відповідних документів, здійснення тих чи інших дій, тощо), а також довіреність повинна мати всі необхідні реквізити: місце і дату складання (підписання), строк дії (прописом), прізвище, ім`я, по батькові довірителя та довіреної особи (повну назву юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження юридичної особи) представника та особи, яку представляють, а за необхідності - займану посаду, коло повноважень.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 237 Цивільного кодексу України (надалі по тексту також - ЦК України) представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За приписами частини 1 статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі скасування довіреності особою, яка її видала (статі 248, 249 ЦК України).

За визначенням, наведеним у частині 3 статті 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Таким чином, повноваження представника фізичної особи в господарському процесі, в тому числі на стадії підписання та подання заяви про видачу судового наказу, мають бути підтверджені відповідною довіреністю, посвідченою нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою.

Водночас, як встановлено судом, подана заявником до матеріалів заяви про видачу судового наказу довіреність від 11.08.2021 р. довіреність не посвідчена нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою, при цьому вказана довіреність не містить всі необхідні реквізити.

При цьому господарський суд зауважує, що згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 9901/939/18, звернення до суду з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема адвоката, при реалізації права на справедливий суд передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази подаються в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи, із зазначенням назви судового органу, у якому надається правова допомога позивачу), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, делегованих йому особою, що реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника.

Як з`ясовано судом, заява про видачу судового наказу від 04.11.2021 р. була сформовані в системі "Електронний суд" в електронному кабінеті Богоноса Ігоря Михайловича та скріплені його електронним підписом - 03.11.2021 р. о 18:35:18, при цьому довіреність від 11.08.2021 р. сформована в системі "Електронний суд" із зазначенням: "Власник - Богонос Ігор Михайлович, дата підпису - 11.08.2021 р. о 13:00:03, ЕЦП - дійсний".

Вказане свідчить, що надана суду довіреність від 11.08.2021 р. не є документом, який належним чином підтверджує волевиявлення Стадницького Юрія Миколайовича як заявника та повноваження його представника, оскільки перевірка електронного цифрового підпису, прикріпленого до довіреності, свідчить, що такий документ підписаний та направлений в підсистему "Електронний суд" самостійно Богоносом Ігорем Михайловичем у довільній письмовій формі, скріплена його електронним підписом та не підписана позивачем - Стадницьким Юрієм Миколайовичем.

Таким чином, до заяви про видачу судового наказу не долучено оригінал електронного документу (довіреності) з обов`язковими реквізитами, що надають йому юридичної сили, в тому числі з електронним цифровим підписом Стадницького Юрія Миколайовича, який уповноважує Богоноса Ігоря Михайловича на вчинення процесуальних дій від свого імені.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Верховного Суду по справі № 300/1329/20 від 07.08.2020 р.

У зв`язку із вищенаведеним суд зазначає, що з огляду на вимоги статей 56 та 60 Господарського процесуального кодексу України, повноваження Богоноса І.М. на підписання заяви про видачу судового наказу належним чином не підтверджені, а відтак дану заяву підписано особою, яка не має права її підписувати.

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, сформульовану в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31), де Суд виходив із того, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд також бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи "Креуз проти Польщі", зокрема, обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти ("Kreuz v. Poland" № 28249/95).

Так, відмова у видачі судового наказу з огляду на підписання заяви про видачу такого наказу від імені заявника особою, якій не надано такого права та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до суду з такою заявою, не є обмеженням доступу до суду та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд учасником справи особисто або через представника.

Крім того, як вбачається із матеріалів поданої заяви про видачу судового наказу, заявником до вказаної заяви додано копії разового договору-заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 37 від 27.10.2020 р., міжнародної товарно-транспортної накладної № 466601, акту № ОУ-0000185 здачі-прийняття робіт (надання послуг), рахунку-фактури № СФ-0000185 від 04.11.2020 р.,платіжного доручення № 311 від 24.12.2020 р., претензії від 06.08.2021 р., фіскального чеку № від 09.08.2021 р.,накладної № 729 від 09.08.2021 р., опису вкладення у цінний лист від 09.08.2021 р.

Також згідно положень ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

При цьому, як встановлено судом, заявником до поданої заяви надано незасвідчені належним чином копії вказаних вище доказів, чим порушено порядок надання письмових доказів. Крім того, надана до матеріалів заяви копія разового договору-заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 37 від 27.10.2020 р. виготовлена неякісно, деякі словосполучення, а в деяких випадках цілі речення, неможливо прочитати, тобто є нечитаємою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

За таких обставин, суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у видачі Стадницькому Юрію Миколайовичу судового наказу, оскільки таку заяву подано заявником з порушенням вимог ч. 3 ст. 150 ГПК України.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків, а також не позбавляє заявника права звернутися до суду із відповідною позовною заявою.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 152, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Стадницькому Юрію Миколайовичу у видачі судового наказу за поданою заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозолд" заборгованості в загальній сумі 49163,86 грн.

2. Повідомити заявника, що відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її постановлення.

Суддя В.С. Петров