РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2021Справа № 910/18489/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. за участі

секретаря судового засідання Маринченко М.В., розглянувши в порядку загального

позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс»

про стягнення 27 258 757, 20 грн. та визнання пунктів договору недійсними

та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки»

про стягнення 408 888, 80 грн.,

за участі представників:

позивача (відповідача за зустрічним позовом) - Брагін О.О.,

відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Шишковський Б.Л., Кацер Ю.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Потоки» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» про:

- стягнення 27 258 757, 20 грн.;

- визнання пунктів 6.7, 7.3 договору № GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/18489/20 в порядку загального позовного провадження та встановлено строки надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечень, призначено підготовче засідання на 15.12.2020.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) у підготовчому засіданні 15.12.2020 заявив клопотання про продовження строку для подання доказів та доповнень до відзиву, яке суд задовольнив.

За результатами підготовчого засідання 15.12.2020 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про продовження підготовчого провадження строком на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 26.01.2020.

Відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) 16.12.2021 надано суду відзив, яким заперечено позовні вимоги повністю.

До Господарського суду міста Києва 16.12.2020 надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» про стягнення 408 888, 80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2020 зустрічну позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків - п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) 21.12.2020 подав доповнення до відзиву.

До Господарського суду міста Києва відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) було подано заяву про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 прийнято зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» про стягнення 408 888, 80 грн. до розгляду з первісним позовом у справі № 910/18489/20. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

З метою забезпечення процесуальних прав учасників справи у підготовчому засіданні 26.01.2021 оголошено перерву до 09.02.2021.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) 26.01.2021 подав клопотання про витребування доказів, про продовження строку підготовчого провадження, про проведення експертизи, заяву про застосування позовної давності, клопотання про надання додаткового строку для подання доказів та заяву про залишення первісного позову без розгляду.

Позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) 08.02.2021 надано суду відзив на зустрічну позовну заяву, яким заперечено вимоги зустрічної позовної заяви повністю з огляду на відсутність підстав для нарахування 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» про стягнення 27 258 757, 20 грн. і визнання пунктів договору недійсними та зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» про стягнення 408 888, 80 грн. залишено без розгляду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 скасовано. Справу 910/18489/20 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2021 підготовче засідання у справі призначено на 07.09.2021.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) 06.09.2021 подав до суду документи для долучення до матеріалів справи.

З метою забезпечення процесуальних прав учасників справи у підготовчому засіданні 07.09.2021 оголошено перерву до 21.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 зустрічну позовну заяву залишено без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) подав до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 продовжено розгляд справи № 910/18489/20 за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» про стягнення 408 888, 80 грн.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 21.09.2021 представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) подав письмові заперечення та відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 21.09.2021 суд розглянув клопотання відповідача (позивача за зустрічним позовом) про витребування доказів та відмовив у його задоволенні, оскільки дане клопотання не відповідає приписам статей 80, 81 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, у зв`язку з недоведеністю факту сукупності умов, визначених частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України, необхідних для призначення експертизи, відмовив у задоволенні клопотання відповідача (позивача за зустрічним позовом) про призначення судової експертизи.

У підготовчому засіданні 21.09.2021 оголошено перерву до 28.09.2021.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) 22.09.2021 подав до суду заяву про застування строків позовної давності до вимог зустрічного позову.

До Господарського суду міста Києва відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) 28.09.2021 подано клопотання про оголошення перерви у підготовчому засіданні та про продовження строку для подачі письмових заперечень, яке суд задовольнив.

У підготовчому засіданні 28.09.2021 протокольною ухвалою, без виходу до нарадчої кімнати, продовжено відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) строк для подання письмових заперечень до 05.10.2021 та оголошено перерву до 05.10.2021.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) 05.10.2021 подав до суду письмові заперечення.

За результатами підготовчого засідання 05.10.2021 судом прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті у судовому засіданні 26.10.2021.

До Господарського суду міста Києва 26.10.2021 від представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) надійшли письмові пояснення.

З технічних причин у судовому засіданні 26.10.2021 (на стадії дослідження доказів) оголошено перерву до 02.11.2021.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) 01.11.2021 та 02.11.2021 подав до суду додаткові пояснення.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 02.11.2021 підтримав вимоги, викладені у первісній позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні. Вимоги зустрічного позову ним заперечувались повністю.

Представники відповідача (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні підтримали вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві та просили їх задовольнити у повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечували повністю.

У судовому засіданні 02.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 17.03.2017 укладено договір поставки №GL/FU-17-03-2017, за умовами якого відповідач зобов`язався передати позивачу комплекс обладнання для обробки насіння соняшника.

Частиною першою статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1.1 укладеного сторонами у справі договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 встановлено його мету та предмет - придбання позивачем товару, відповідно до додатку №1, який є невід`ємною частиною договору.

Підписаним представниками сторін додатком №1 (у редакції додаткової угоди №2 від 02.10.2017) визначено перелік обладнання, що має бути поставлено відповідачем загальною вартістю 34 689 400,16 грн., що складає 1 199 267,09 євро.

Крім того, додатком №1 встановлено показники якості та продуктивності встановленої лінії підготовки насіння соняшника при одно стадійній (продуктивність 800 т/на добу, залишок лузги в продукті - не більше 12%, залишок олії - не більше 3,5%) та двох стадійний підготовці (продуктивність 420 т/на добу, залишок лузги в продукті - не більше 3%, залишок олії - не більше 4%).

Окремою умовою (останній абзац додатку №1 у редакції додаткової угоди №2 від 02.10.2017) первісний відповідач гарантував досягнення обладнанням встановлених показників продуктивності та якості при виконанні транспортних систем та систем аспірації згідно його вимог та здійсненні шеф-монтажу та пусконалагоджувальних робіт представником відповідача згідно договору №SERV-17-03-2017.

За договором №SERV-17-03-2017 від 12.12.2017 відповідач зобов`язався надати позивачу послуги з надання консультацій та здійснення авторського нагляду під час проведення монтажних та пусконалагоджувальних робіт, а первісний позивач - оплатити вартість послуг у розмірі 863 846,40 грн.

Пунктом 2.6 договору №GL/FU-17-03-2017 визначено, що сума договору у національній валюті України змінюється пропорційно зміні міжбанківського курсу гривні до одного євро, який визначається за даними сайту minfin.com.ua на дату здійснення платежу. Зміна ціни договору у національній грошовій одиниці України не потребує укладення додаткових угод до договору.

Пунктом 26 відзиву (у редакції 18.12.2020, наданий суду 21.12.2020) на позовну заяву відповідач стверджує, що в період часу з 5 жовтня 2017 року по 8 грудня 2017 року поставив позивачу необхідне обладнання за договором №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 та здійснював авторський нагляд за проведенням монтажних та пусконалагоджувальних робіт відповідно до умов договору №SERV-17-03-2017 від 12.12.2017.

Пояснень та доказів в частині невиконання чи відступлення від вимог постачальника при здійсненні монтажних та пусконалагоджувальних робіт суду не надано. Відповідно, судом встановлено, що монтажні та пусконалагоджувальні роботи виконані позивачем належним чином без порушень вимог суб`єкта авторського нагляду.

У той же час, суду не надано сторонами у справі доказів отримання поставленим та встановленим обладнанням визначених додатком №1 до договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 показників продуктивності та якості.

Пунктом 6.9 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 (у редакції додаткової угоди №4 від 12.12.2017) визначено, що перевірка товару на дотримання гарантованих технічних параметрів здійснюється під час введення його в експлуатацію згідно договору №SERV-12-12-2017 від 12.12.2017, в присутності представників сторін договору і оформлюється складанням протоколу про досягнення товару гарантованих технічних параметрів, в якому зазначаються їх фактичні значення, указаних у додатку №1.

Відповідно до умови пункту 6.10 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 у разі досягнення під час перевірки товару на дотримання гарантованих технічних параметрів, указаних в додатку №1 та підписання сторонами протоколу про досягнення продукцією гарантованих технічних параметрів, товар вважається таким, що відповідає вимогам договору щодо якості продукції.

Відповідно, визначеним договором доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині якості поставленого обладнання є протокол про досягнення продукцією гарантованих технічних параметрів, копія або оригінал якого відсутні у матеріалах справи.

Судом відхилено доводи відповідача в частині недоведеності позивачем факту недосягнення встановленою лінією переробки насіння соняшника визначених договором показників, оскільки у даному випадку факт належного виконання своїх обов`язків має доводити саме відповідач наданням суду встановленого умовами договору документу.

Більше того, відповідач у своєму відзиві фактично підтвердив невиконання власних зобов`язань за господарсько-правовим договором в частині гарантованої якості виробництва посиланням на відмову позивача сплатити 50% вартості обладнання (додатково необхідного для досягнення визначених договором показників виробництва).

Пунктом 11.3 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 встановлено, що у випадку невідповідності показникам якості та продуктивності лінії підготовки насіння соняшника, що вказані в додатку №1, відповідач зобов`язаний за власний рахунок здійснити налаштування обладнання для досягнення вказаних характеристик та, при необхідності виготовити додаткове обладнання, замінити комплектуючі.

Наведена договірна норма ні прямо ні опосередковано не передбачає юридичний обов`язок фінансової участі позивача у виготовленні додатково необхідного обладнання. Натомість, ця договірна норма встановлює прямий обов`язок відповідача за необхідності виготовити його за власний рахунок.

Відповідно, судом відхилено доводи відповідача в частині невірного тлумачення позивачем договірної умови пункту 11.3, оскільки вона взагалі не допускає подвійного тлумачення: при невідповідності показників якості усі витрати з виготовлення додаткового обладнання та заміни комплектуючих несе виключно постачальник (відповідач).

Процесуально-правова позиція відповідача практично зведена до власної оцінки належності наданих позивачем доказів з висновком про їх неналежність, недостовірність, недопустимість тощо.

Заперечуючи наявність фактів порушення договірних норм, наявності збитків та причинно-наслідкового зв`язку, учасник судового розгляду має прямий процесуальний обов`язок доведення суду поза розумним сумнівом відсутність цих обставин.

Частиною другою статті 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України виключно суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, судом встановлено факт невиконання відповідачем своїх господарсько-правових зобов`язань за укладеним ним та позивачем договором №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 в частині забезпечення визначених додатком №1 вимог щодо якості продукції.

Окремо суд має зазначити, що відповідачем під час розгляду даного спору неодноразово наголошено на високо-ризиковому характері проекту, що було пов`язано з нестандартним обладнанням та необхідністю розробки інноваційного технічного рішення.

За твердженнями відповідача, замовлене обладнання мало тестовий та експериментальний характер.

В підтвердження своїх тверджень відповідач посилається до наданих посадовими особами позивача інтерв`ю засобам масової інформації та протоколів опитування посадових осіб відповідача та акціонерного товариства «Бюлер АГ» (за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є єдиним власником відповідача).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Суд має зазначити, що надані відповідачем докази певних висловлювань під час інтерв`ю є лише доказами певних висловлювань оціночного характеру, які не є юридично значимою дією посадової особи, яка може вплинути на виконання умов укладеного юридичною особою господарсько-правового договору, що зумовлює відхилення судом наданих відповідачем відповідних матеріалів, у тому числі на носіях електронної інформації.

Судом також відхиллено і надані відповідачем в якості доказів протоколи опитування посадових осіб відповідача та його власника, оскільки ці документи складені за поясненнями прямо заінтересованих осіб і не можуть бути визнані об`єктивними доказами у справі.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За визначенням статті 180 Господарського кодексу України та статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стверджуючи про існування домовленості сторін про тестовий та експериментальних характер проекту відповідач мав прямий процесуальний обов`язок доведення цього факту шляхом посилання на відповідні норми укладеного цими сторонами господарсько-правового договору. Цей процесуальний обов`язок відповідачем не виконано.

У той же час, судом встановлено, що укладені сторонами у справі господарсько-правові договори №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 та №SERV-17-03-2017 від 12.12.2017 не містять жодного посилання на тестовий та експериментальний характер замовленого позивачем обладнання. Не містять умови укладених сторонами у справі господарсько-правових договорів і чітко визначеного обмеження чи обмежень відповідальності відповідача у випадку недосягнення поставленим обладнанням встановлених додатком №1 характеристик виробництва.

Посилання відповідача на умови пунктів 6.7, 7.3 та 6.12 договору№GL/FU-17-03-2017 як на доказ тестового та експериментального характеру обладнання і чітко узгодженого обмеження неустойки судом відхиллено, оскільки тексти цих договірних умов не узгоджують такі умови та не визначають високо ризиковий характер проекту.

У той же час, наведені відповідачем у пункті 17 відзиву твердження про включення до господарсько-правового договору обмежень юридичної відповідальності продавця «для зменшення своїх комерційних ризиків по цій поставці» суд не може залишити поза увагою, оскільки визнання самим учасником господарсько-правових відносин свого наміру уникнення або зменшення відповідальності за невиконання у майбутньому своїх зобов`язань під час укладення договору поза розумним сумнівом доводить факт недобросовісної поведінки цього учасника господарських відносин.

Судом відхиллено відповідні доводи відповідача, оскільки його достатньо вільне тлумачення договірних умов пунктів 6.7, 7.3 та 6.12 знаходиться поза встановленими статтею 213 Цивільного кодексу України правилами.

За правовими висновками Верховного суду (зокрема у справах №390/34/17, №756/1381/17-ц тощо) відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 Цивільного кодексу України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав.

Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)».

Таким чином, твердження відзиву про включення до умов договору №GL/FU-17-03-2017 пунктів 6.7, 7.3 та 6.12 для зменшення комерційних ризиків постачальника товару ніяким чином не доводить той факт, що сторонами узгоджено експериментальний та тестовий характер обладнання, а лише підтверджує поза розумним сумнівом той факт, що відповідач на час укладення договору передбачав неможливість досягнення цим обладнанням встановлених додатком №1 показників якості виробництва.

Пунктом 6.7 договору №GL/FU-17-03-2017 встановлено, що сторони не відповідають один перед одним за простій виробництва, зупинку підприємства, втрачений прибуток, упущені в договорі переваги, чи якісь фінансові або економічні втрати, побічні збитки, не залежно від правових підстав.

Відповідно до умов пункту 7.3 договору №GL/FU-17-03-2017 будь-які претензії покупця за цим договором, не залежно від правових підстав обмежуються 5% загальної договірної вартості за виключенням претензій та вимог покупця до постачальника, що стосуються повернення постачальником покупцю вартості не поставленого товару та умов, викладених у пункті 8 договору.

Договірні умови пункту 6.7 носять загальний характер і не можуть тлумачитись як «виключна неустойка» чи обмеження відповідальності продавця. Відповідно до цієї договірної умови відповідальність обмежується лише в частині, що прямо пов`язана зі здійсненням монтажу та наладки поставленого обладнання.

За умовою пункту 7.3 встановлено 5% обмеження відповідальності відповідача у межах дії договору, проте це обмеження не має «виключного» характеру, оскільки сама договірна норма допускає, щонайменше, два виключення: повернення вартості товару та порушення умов гарантії.

Відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Пунктом 11.11 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018, але у будь-якому випадку до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Таким чином, після спливу встановленого пунктом 11.11 кінцевого терміну - 31.12.2018 невиконані сторонами зобов`язання в частині доведення поставленого обладнання до встановлених договором нормативів виробництва та в частині оплати вартості цього обладнання з урахуванням можливих штрафних санкцій за невиконання або прострочення виконання зберігають свою обов`язковість, інші - припиняються з закінченням строку дії цього договору.

Оскільки суду не доведено, що строк дії договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 було продовжено його сторонами після 31.12.2018, суду не доведено правову можливість застосовувати до відносин сторін, які виникли після 31.12.2018 правове регулювання пунктів 6.7 та 7.3 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Частиною третьою статті 614 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

За правовими приписами частини третьої статті 216 Господарського кодексу України у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції.

Судом відхиллено доводи первісного відповідача в частині необхідності тлумачення правових приписів статті 216 Господарського кодексу України у системному зв`язку з Законами України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» та «Про захист прав споживачів», оскільки норми статті 216 є нормами прямої дії і не потребують будь-якого додаткового узгодження чи системного аналізу.

Встановлений частиною третьою статті 216 Господарського кодексу України принцип імперативної відповідальності виробника (продавця) продукції унеможливлює уникнення учасником господарських відносин відповідальності за випуск (продаж) недоброякісної продукції шляхом внесення відповідного застереження до договору.

Зважаючи на загальний характер договірних норм пунктів 6.7 та 7.3, з урахуванням обставин даного спору суд не може погодитись з позивачем, що умови цих договірних норм є завуальованим (прикритим) обмеженням відповідальності виробника (продавця) продукції.

У той же час, суд не може і погодитись з відповідачем у необхідності додаткового більш поширеного тлумачення цих договірних норм, оскільки тексти пунктів 6.7 та 7.3 договору №GL/FU-17-03-2017 прямо не встановлюють чіткі рамки майнової відповідальності продавця товару, відсутні підстави для тлумачення цих норм у більш широкому значенні, ніж визначеному їх змістом.

Зміст правочину складають права та обов`язки, про набуття, припинення та зміну яких домовилися учасники правочину, а також особи, визначені сторонами в якості учасників цього правочину.

Відповідно до статей 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними та настання відповідних наслідків, а саме відповідність змісту договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, правоздатність сторін договору, у чому конкретно полягає неправомірність та інші обставини, що є істотними для правильного вирішення спору.

Враховуючи, що за своїм змістом умови пунктів 6.7 та 7.3 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 не порушують імперативних приписів законодавства, у тому числі і встановлених частиною третьою статті 216 Господарського кодексу України в частині неприпустимості застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції, суд відмовляє у задоволенні вимог первісного позову про визнання їх недійсними. Відповідно, судом відмовлено і в застосуванні до цих вимог правових наслідків спливу строків позовної давності відповідно до заяви відповідача за первісним позовом.

У межах судового розгляду майнових вимог позову предметом доказування є: для позивача - факт порушення зобов`язання, факт наявності негативних наслідків цього правопорушення та наявність причинно-наслідкового зв`язку; для відповідача - відсутність вини у порушенні зобов`язання.

Окремо суд має зазначити, що твердження позивача, фактично підтриманого відповідачем, в частині похідного характеру майнових вимог від немайнових вимог позову є помилковим.

У даному випадку, ефективним способом захисту порушеного права є відшкодування винною особою збитків, які зазнала потерпіла особа. Відповідно, у даному випадку основними позовними вимогами про надання примусового захисту права є саме вимоги матеріального характеру.

Фактично, заявлені позивачем вимоги майнового характеру за своєю правовою природою складаються з двох окремих видів:

1) вимога про стягнення встановленої договором штрафної санкції за порушення зобов`язання;

2) вимога про відшкодування збитків, які виникли після закінчення дії договору внаслідок порушення умов цього договору.

Відповідачем у своєму відзиві (зокрема, пункт 197, сторінки 35-36 відзиву) вірно наголошено, що за умовою пункту 6.12 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 у випадку недосягнення обладнанням визначених додатком№1 характеристик, постачальник (відповідач) мав право:

- або відмовитись від подальшого виконання робіт та сплатити 5% штрафу;

- або продовжити роботи в узгоджені покупцем строки, при порушенні яких сплатити 5% штрафу.

Відповідачем не надано суду ні доказів відмови від подальшого виконання робіт зі сплатою встановленої штрафної санкції, ні доказів узгодження з покупцем строків продовження робіт з доведення обладнання до встановлених договором показників.

Натомість, відповідачем шляхом широкого тлумачення (поза їх змістом) пунктів 11.3 та 6.12 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 обґрунтовується невиконання прямих вимог пункту 6.12 невиконанням позивачем не встановленого договором обов`язку сплатити додатково 130 000 євро за додатково необхідне для досягнення визначених додатком №1 обладнання.

Враховуючи відсутність доказів прямої відмови письмової форми відповідача від подальшого виконання робіт суд встановлює цей факт за фактичними обставинами справи.

Відповідно, суд встановлює наявність у позивача права (та відповідного кореспондованого обов`язку відповідача) на отримання встановленого пунктом 6.12 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 штрафу у розмірі 5% ціни договору.

Враховуючи, що відповідачем не доведено факт направлення позивачу відмови від подальшого виконання умов договору у письмовій формі та відсутність у матеріалах справи доказів погодження сторонами договору строку усунення недоліків обладнання, суд встановлює, що перебіг строку позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафу має обчислюватись з моменту встановлення судом факту наявності у позивача відповідного права. За таких обставин, суд відмовляє у застосуванні до цієї вимоги правових наслідків спливу позовної давності.

З урахуванням встановленого пунктом 2.6 порядку зміни ціни договору в залежності від курсу євро без укладення додаткових угод, судом встановлено вірність наданого позивачем розрахунку штрафу у розмірі 2 016 363,59 грн.

Статтею 216 та частиною другою статті 217 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Враховуючи доведеність факту порушення відповідачем вимог пункту 6.12 договору №GL/FU-17-03-2017 та недоведеність факту відсутності його вини у цьому правопорушенні, суд задовольняє позовну вимогу про стягнення з відповідача 2 016 363,59 грн. штрафу.

Як зазначалось раніше, відповідно до статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання. Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими:

- потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі;

- сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі;

- у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції.

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 Господарського кодексу України).

Судом встановлено факт невиконання відповідачем своїх господарсько-правових зобов`язань за укладеним ним та позивачем договором №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 в частині забезпечення визначених додатком №1 вимог щодо якості продукції

Судом також встановлено і фактичну відмову відповідача (за первісним позовом) за власний рахунок довести поставлену лінію переробки соняшникового насіння до встановлених додатком №1 до договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 вимог якості виробництва.

Відповідно до частини шостої статті 226 Господарського кодексу України у разі невиконання зобов`язання виконати певну роботу (надати послугу) управнена сторона має право виконати цю роботу самостійно або доручити її виконання (надання послуги) третім особам, якщо інше не передбачено законом або зобов`язанням, та вимагати відшкодування збитків, завданих невиконанням зобов`язання.

За позитивно-правовим приписом частини шостої статті 268 Господарського кодексу України у разі якщо недоліки поставлених товарів можуть бути усунені без повернення їх постачальнику, покупець має право вимагати від постачальника усунення недоліків у місцезнаходженні товарів або усунути їх своїми засобами за рахунок постачальника.

Таким чином, позивач мав встановлене Законом право на власний вибір залучити до приведення отриманого від відповідача обладнання до встановлених у договорі №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 вимог якості виробництва.

Судом встановлено, що пунктами 6.9 та 6.10 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 визначено чіткий порядок документального оформлення сторонами юридичного факту належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у повному обсязі.

Відсутність у матеріалах справи визначеного цими договірними нормами протоколу про досягнення товаром гарантованих технічних параметрів є прямим доказом невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Пунктом 6.14 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 встановлено, що у випадку, коли сторони не можуть дійти згоди в питані щодо причин виникнення відхилень від параметрів, указаних у п.1 цього додатку, достатнім доказом наявності вини відповідача у виникненні відхилень від обумовлених параметрів продукції є експертний висновок Торгово-промислової палати України або іншої незалежної експертної організації за погодженням сторін.

Позивачем доведено суду належними доказами фактичну неможливість проведення відповідної експертизи безпосередньо Торгово-промисловою палатою України у зв`язку з відсутністю спеціалістів. У той же час, Дніпропетровська торгово-промислова палата є регіональною палатою у визначенні статті 5 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» і входить до складу Торгово-промислової палати України.

Враховуючи наведене, дії позивача в частині документального підтвердження факту неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань відповідають встановленому пунктом 6.14 договору порядку.

За таких обставин, судом відхиллено доводи відповідача про невідповідність висновку експерта №ГО-1216 від 07.08.2020 вимогам Закону України «Про судову експертизу», оскільки у даному випадку мова йде про доказ, який визначений укладеним сторонами у справі господарсько-правовим договором.

Висновок експерта регіональної торгово-промислової палати №ГО-1216 від 07.08.2020 є лише додатковим доказом невиконання відповідачем своїх зобов`язань належним чином, оскільки прямим доказом є факт відсутності підписаного сторонами протоколу про досягнення товаром гарантованих технічних параметрів та відсутність будь-яких інших доказів зі сторони відповідача (неправомірна відмова позивача від підписання, складений висновок спеціаліста торгово-промислової палати у межах строку дії договору тощо).

У той же час, суд не може не погодитись з доводами відзиву в частині встановлених Господарським процесуальним кодексом України та Законом України «Про судову експертизу» вимог, які є обов`язковими при виконанні дослідження та складенні висновку саме судовим експертом (викладені у пунктах 118 - 139 відзиву на позовну заяву).

Суд має зазначити, що відповідач наголошує на необхідності застосування вимог законодавства до висновку спеціаліста торгово-промислової палати, проте не виконує ці ж вимоги при наданні суду висновку судового експерта №688-1/04/2021 від 12.04.2021.

При дослідженні наданого відповідачем (викладеного на бланку товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України», ідентифікаційний код 39896386) висновку судового експерта Дуць Д.Л. №688-1/04/2021 від 12.04.2021 судом встановлено, що відповідачем у справі ініційовано проведення експертного дослідження для з`ясування наступних питань:

- чи все обладнання (допоміжне обладнання), що запропоновано ТОВ «Еліка Елеватор», викладене в листі №0878 від 30.04.2019 було необхідне для досягнення якісних показників згідно договору поставки №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017;

- чи було альтернативне обладнання, яке було б достатнім для досягнення якісних показників згідно договору поставки №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017;

- чи було обладнання, вказане в листі ТОВ «Бюлер Сервіс» від 19.07.2019 достатнім для досягнення якісних показників згідно договору поставки №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017.

Всі поставлені відповідачем питання прямо стосуються визначення технологічних можливостей промислового обладнання і жодним чином не стосуються визначення вартості цього обладнання.

Поза розумним сумнівом поставлені відповідачем питання мав вирішувати відповідний спеціаліст технолог або конструктор.

Натомість, відповідно до сторінки 3 висновку №688-1/04/2021 від 12.04.2021 судовий експерт Дуць Д.Л. має вищу освіту по спеціальності товарознавство та експертиза у митній справі та має право проведення судових експертиз за спеціальністю 12.1 «Визначення вартості машин, обладнання, сировини та товарів народного споживання».

За даними Державного реєстру атестованих судових експертів (https://rase.minjust.gov.ua/) судовий експерт Дуць Д.Л. має право проведення судових експертиз виключно за спеціальністю 12.1 «Визначення вартості машин, обладнання, сировини та товарів народного споживання».

Враховуючи наведене, наявність у зазначеного у висновку №688-1/04/2021 від 12.04.2021 судового експерта (який має право визначати лише вартість) необхідної кваліфікації для визначення технологічних можливостей промислового обладнання викликає, щонайменше, розумний сумнів.

Оскільки жодне з поставлених для проведення дослідження питань не пов`язані з визначенням судовим експертом вартості певного обладнання, а всі питання є питаннями інженера-технолога, питання достовірності висновків знаходиться у межах обґрунтованого розумного сумніву.

Крім того, відповідно до описової частини висновку №688-1/04/2021 від 12.04.2021 всі відповіді на поставлені запитання ґрунтуються виключно на протоколах нарад, листах сторін та поясненнях посадових осіб відповідача. Жодного документу, яким визначаються технологічні можливості певного обладнання (паспорт виробу, експлуатаційна документація тощо) експертом не використовувалось.

Враховуючи, що висновки судового експерта (викладені у висновку №688-1/04/2021 від 12.04.2021) знаходяться у межах розумного сумніву щодо їх достовірності, суд не приймає їх до уваги при винесенні рішення у справі.

Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд має зазначити, що матеріали справи доводять, що відповідач був зобов`язаним та мав реальну (у тому числі часову) можливість виконати свій обов`язок з доведення показників виробництва до встановлених договором вимог. Проте, відповідач ухилився від свого обов`язку і не вчинив відповідні дії, які були для нього обов`язковими в силу договірних норм пунктів 11.3 та 6.12 (договір №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017).

Пунктами 27-31 відзиву наведено фактичні обставини врегулювання питання невідповідності поставленого обладнання умовам договору, які відповідач вважає належними діями зі своєї сторони:

- зустріч 31.10.2018 (1 рік та 7 місяців з укладення договору), за результатом якої виявлено недоліки товару;

- зустріч 30.01.2019 (1 рік та 10 місяців з укладення договору), за результатом якої встановлено, що обладнання вимагає доопрацювання;

- зустріч 25.03.2019 (2 роки з укладення договору) стосовно вирішення шляхів ситуації, на якій запропоновано позивачу додатково сплатити 130 000 євро.

Наведені відповідачем у своєму відзиві дати та дії щодо усунення дефектів обладнання явно не відповідають визначенню «розумних строків» усунення недоліків поставленого обладнання.

Враховуючи наведене, суд не може не визнати дії позивача з залучення третіх осіб до усунення недоліків обладнання розумними та необхідними.

Позивачем доведено суду належними доказами факт вчинення ним додаткових витрат, які прямо пов`язані з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017, у тому числі витрати з купівлі необхідного додаткового обладнання (21 320 239,60 грн), витрати з монтажу додаткового обладнання (937 284,00 грн), витрати на перебудову виробничого приміщення для встановлення додаткового обладнання (2 313 430,55 грн), втрати на проведення експертного дослідження торгово-промисловою палатою (102 490,50 грн) та витрати на правову допомогу (240 922,82 грн).

Наведені витрати позивача знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017.

З огляду на встановленою частиною другою статті 218 Господарського кодексу України презумпцію вини особи, що порушила господарське зобов`язання, судом встановлено наявність у даному випадку усіх необхідних (для застосування господарсько-правової відповідальності) складових: наявність факту правопорушення, наявність негативних наслідків у вигляді додаткових витрат потерпілої особи, наявність причинно-наслідкового зв`язку між витратами та правопорушенням та наявність вини правопорушника.

Відповідно до частини першої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, у тому числі, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

За встановленим частиною першою статті 116 Цивільного кодексу України загальним правилом майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення збитків у розмірі 21 320 239,6 грн. та 3 922 154,03 грн.

Відповідачем у межах даного судового розгляду заявлено зустрічні позовні вимоги про стягнення з позивача (відповідача за зустрічним позовом) трьох процентів річних за час прострочення грошових зобов`язань за договором №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017.

Пунктом 2.5 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 (у редакції додаткової угоди №4 від 02.10.2017) визначено, що оплата ціни договору здійснюється покупцем (відповідачем за зустрічним позовом) на підставі виставленого рахунку у наступному порядку та строки:

1) 30% ціни договору - у строк до 24.03.2017 (пункт 2.5.1 договору);

2) 20% ціни договору через 45 днів з моменту здійснення оплати відповідно до умов пункту 2.5.1 (пункт 2.5.2 договору);

3) 45% ціни договору - протягом 5-ти банківських днів, наступних за датою отримання покупцем письмового повідомлення постачальника про готовність товару для відвантаження з заводу-виробника (пункт 2.5.3 договору);

4) 5% - протягом 3-х банківських днів з отримання товару покупцем (пункт 2.5.4 договору).

Таким чином, договором №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 фактично передбачено оплату вартості обладнання позивачем у чотири етапи.

Перший платіж у розмірі 30% ціни договору відповідачем за зустрічним позовом здійснено у встановлені строки, що не заперечується позивачем за зустрічним позовом та підтверджується матеріалами справи.

За твердженням позивача (за зустрічним позовом) порушення строків виконання грошових зобов`язань було допущено відповідачем (за зустрічним позовом) починаючи зі сплати другого платежу у розмірі 20% ціни договору.

Позивач (за зустрічним позовом) вважає, що відповідно до умови пункту 2.5.1 договору №GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 обов`язок зі сплати 20% ціни договору у відповідача виник у травні 2017 року, через 45 днів з моменту сплати першого платежу. З цією позицією суд погоджується, проте має зазначити, що умовою пункту 2.5 передбачено наявність правової підстави для здійснення грошового переказу - наявність відповідного рахунку на оплату. Відповідно, суд погоджується з доводами пункту 20 зустрічної позовної заяви в частині необхідності врахування при визначенні початку перебігу прострочення виконання моменту отримання відповідачем (за зустрічним позовом) рахунку.

Факт отримання рахунку №426 від 21.08.2017 відповідачем (за зустрічним позовом) не заперечено, відповідно перерахування грошових коштів з 08.09.2017 по 29.09.2017 є простроченням виконання грошового зобов`язання, допущене відповідачем (за зустрічним позовом).

Доводи зустрічної позовної заяви (пункт 21) в частині прострочення оплати третього платежу (45% ціни договору) судом відхиляються, оскільки матеріали справи спростовують твердження про готовність обладнання до поставки 21.08.2017.

Зокрема, сторонами у справі 02.10.2017 укладено додаткову угоду №2, якою збільшено ціну договору та викладено додаток №1 у новій редакції, якою змінено перелік обладнання, що підлягає поставці.

Відповідно, твердження про готовність поставки 21.08.2017 поза розумним сумнівом є помилковим.

Крім того, умовою пункту 2.5.3 (як первісної редакції так і редакції додаткової угоди №2) чітко визначено, що період часу у 5 банківських дні має обчислюватись з моменту отримання відповідачем повідомлення про готовність.

Відповідно, доведенню підлягає не дата підписання листа, а дата його отримання відповідачем у встановлений договором або Законом спосіб.

Оскільки матеріали справи не містять доказів направлення відповідного додатковій угоді №2 повідомлення про готовність товару до відвантаження, суд встановлює початком перебігу прострочення відповідача відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України - з моменту фактичного отримання товару.

В частині оплати 5% вартості товару - не пізніше з 13.12.2017 (початок прострочення 14.12.2017) суд повністю погоджується з доводами позивача (за зустрічним позовом).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або Законом.

За приписом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що позивач (за зустрічним позовом) має право на отримання від відповідача (за зустрічним позовом) 3% річних від суми простроченої грошової заборгованості.

Позивач звернувся з відповідним позовом (зустрічний позов у даній справі) до відповідача 16.12.2020.

Главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Враховуючи заяву відповідача (за зустрічним позовом) про застосування правових наслідків спливу позовної давності, суд встановлює, що у даному випадку стягнення 3% річних є можливим за період часу прострочення, який починається з 17.12.2017 відповідно до таблиці:

Сума заборгованостіПочаток періодуКінець періодуКількість днів3% річних за період
13 829 240,8317.12.201725.12.2017910 229,85
13 329 240,8326.12.201727.12.201722 191,11
12 329 240,8328.12.201729.01.0,95
11 829 240,8330.01.201807.02.201898 750,40
11 529 240,8308.02.201808.02.20181947,61
11 329 240,8309.02.201825.02.9,90
9 879 240,8326.02.201821.03.7,82
9 379 240,8322.03.201824.04.0,48
8 879 240,8325.04.201803.06.2,02
8 629 240,8304.06.201811.07.1,60
8 429 240,8312.07.201813.01. 863,46
Загалом позивач за зустрічним позовом з урахуванням правових наслідків спливу строків позовної давності має право на отримання 3% річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у сумі 302 095,20 грн.

Враховуючи наведене, суд задовольняє вимогу зустрічного позову про стягнення трьох процентів річних частково у розмірі 302 095,20 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» про стягнення 27 258 757, 20 грн. та визнання пунктів договору недійсними задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» (02098, місто Київ, вулиця Шумського Юрія, будинок 1-А, літера А, ідентифікаційний код 38013718) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» (49074, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Байкальська, будинок 9, ідентифікаційний код 40832205) 21 320 239 (двадцять один мільйон триста двадцять тисяч двісті тридцять дев`ять) грн. 60 коп. - вартість додатково встановленого обладнання, 937 284 (дев`ятсот тридцять сім тисяч двісті вісімдесят чотири) грн. 00 коп. - витрати на встановлення додаткового обладнання, 2 313 430 (два мільйони триста тринадцять тисяч чотириста тридцять) грн. 55 коп. - витрати на реконструкцію виробничого приміщення, 328 026 (триста двадцять вісім тисяч двадцять шість) грн. 16 коп. - витрати за час простою виробництва, 102 490 (сто дві тисячі чотириста дев`яносто) грн. 50 коп. - вартість проведення експертних досліджень, 240 922 (двісті сорок тисяч дев`ятсот двадцять дві) грн. 82 коп. - вартість витрат на правову допомогу на етапі досудового врегулювання спору, 2 016 363 (два мільйони шістнадцять тисяч триста шістдесят три) грн. 59 коп. - штраф та 408 881 (чотириста вісім тисяч вісімсот вісімдесят одна) грн. 36 коп. - судового збору.

3. В іншій частині позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» відмовити.

4. Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» про стягнення 408 888, 80 грн. задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» (49074, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Байкальська, будинок 9, ідентифікаційний код 40832205) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» (02098, місто Київ, вулиця Шумського Юрія, будинок 1-А, літера А, ідентифікаційний код 38013718) 302 095 (триста дві тисячі дев`яносто п`ять) грн. 20 коп. - 3 % річних та 4 532 (чотири тисячі п`ятсот тридцять дві) грн. 53 коп. - судового збору.

6. В іншій частині зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 11.11.2021.

Суддя Т.Ю.Кирилюк