ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Справа № 902/751/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Петухов М.Г.

судді Мельник О.В.

секретар судового засідання Орловська Т.Й.

за участю представників:

позивача: Лавренчук А.С - адвокат

відповідача: Максимчук А.І.- адвокат, Сковоронський І.В.- адвокат, Титко Г.М.- директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі №902/751/19 (суддя Маслій І.В. м.Вінниця, повний текст складено 15.07.2021 року)

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 )

до: Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" (вул. Сергія Зулінського, 20а, м. Вінниця, 21022)

про стягнення 299200,37 грн. вартості частини майна

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом до Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" враховуючи заяву про збільшення позовних вимог про стягнення 299200,37 грн з яких 179641,08 грн - вартість частки у статутному фонді, 94267,29 грн - інфляційні втрати та 25292,00 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є спадкоємцем частки в статутному фонді відповідача. Загальними зборами 27.05.2016 відповідача прийнято рішення яким відмовлено позивачу у прийнятті до членів підприємства та вирішено виплатити останньому вартість частини майна підприємства, пропорційно до розміру успадкованої частки протягом 3 місяців з дати державної реєстрації відповідних змін до статуту підприємства. Державна реєстрація вищевказаних змін до статутних документів підприємства проведена 01.06.2016. Відповідач грошові зобов`язання, в строк встановлений рішенням загальних зборів підприємства, не виконав, що стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі № 902/751/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на користь громадянки ОСОБА_1 179 641,08 грн вартості частки майна у колективному підприємстві, що становить 5,88235% статутного капіталу; 25272,00 грн - 3% річних; 87 539,06 грн. інфляційного збільшення; 38 251,70 грн. судових витрат за проведення експертизи; 4007,70 грн. судових витрат за подання позовної заяви. У частині стягнення з відповідача 4859,96 інфляційного збільшення та 20,00 грн - 3% річних відмовити. Стягнуто з громадянки ОСОБА_1 на користь Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" 114,17 грн витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Колективне підприємство "Зварювальна лабораторія" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд змінити мотивувальну та резолютивну частини Рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі №902/751/19, виклавши їх в новій редакції про часткове задоволення позову позивача та стягнення на його користь частини дійсної вартості майна КП "Зварювальна лабораторія", пропорційно до фактично оплаченої (внесеної) частки у статутному капіталі - 6,26 грн. (0,0313% від 20 000,00 грн.), а також пов`язаних із цим інфляційних втрат та 3% річних.

Вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання встановленим (доведеним) факту (обставину) повної оплати (внесення) успадкованої позивачем частки, зазначивши наступне (сторінка 15, абзац 3 оскаржуваного рішення): "Враховуючи розмір частки ОСОБА_2 у статутному капіталі, яка становила 5,88235%, суд доходить висновку про виникнення у Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" здійснити виплату позивачу грошових коштів в сумі 179641,09 грн. у зв`язку із смертю учасника та виключенням зі складу учасників товариства" є хибним та необґрунтованим, суперечить фактичним обставинам справи та зібраним у ній доказам, свідчить про порушення судом норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, що призвело до неправильного вирішення даної справи. Оскільки, на сторінці 15 у абзаці 4 оскаржуваного рішення зазначено (цитую): "... судом відхиляються твердження відповідача щодо відсутності доказів внесення позивачем повної частки до статутного капіталу товариства з огляду на наступне".

Крім того, обґрунтовуючи висновок про нібито повну оплату (внесення) спірної частки станом на 31.03.15р. (дату смерті ОСОБА_2 - спадкодавця Позивача) в розмірі 1 176,47 грн. (5,88235%), суд першої інстанції помилково застосував норму ч.З. ст.144 ЦК України та ч.2 ст.52 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), посилаючись (в якості доказу повної оплати частки) на відсутність рішення вищого органу управління відповідача про виключення ОСОБА_2 (спадкодавця Позивача) із Підприємства з підстав невнесення додаткових вкладів (сторінка 15, абзаци 7-10 оскаржуваного рішення). У даному випадку має місце дефект логіки у приведених висновках суду, застосування останнім непередбачених законом способів доказування та неналежних доказів при перевірці (встановленні) відповідних істотних обставин справи, а також порушення вимог (процесуальних норм) зокрема ч.2 ст. 78 ЦПК України.

Скаржник зазначає, що спроба суду першої інстанції посиланням на незастосування (відсутність) відповідних правових наслідків спростувати наявність події (факт не повної оплати частки), без дослідження відповідних істотних обставин та перевірки їх належними доказами зібраними у матеріалах даної справи, не відповідає завданням та принципам господарського судочинства.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні не надав жодної оцінки поданим відповідачем доказам щодо фактичного формування статутного капіталу підприємства у період з 23.08.06р. по 28.02.18р., доказам виконання обов`язку щодо здійснення додаткових грошових вкладів іншими членами підприємства, визначеними п.1.2 Статуту у редакції 2006 року, не навів мотивів їх не врахування. Також судом не було надано належної оцінки всім істотним висновкам експертів наведеним у Експертному висновку №8205/19-21 від 28.01.2021. Так, у зазначеному висновку (арк.28 третій абзац зверху) зазначено: "Слід зауважити, що в матеріалах наявний лише один прибутковий касовий ордер №32 від 03.08.2006 р. на суму 1170,21 грн. та квитанція до нього, що документально підтверджує внесення готівки у касу ОСОБА_2 для поповнення статутного фонду підприємства".

Не дослідивши всіх істотних обставин даної справи, не перевіривши їх належними доказами, не врахувавши докази, які мали бути враховані в силу закону, місцевий господарський суд зробив передчасні та хибні висновки з приводу повної оплати (внесення) успадкованої Позивачем частки у статутному капіталі Відповідача в розмірі 1 176,47 грн. (5,88235%), в наслідок чого невірно визначив розмір сум, що підлягають до виплати Позивачу, не правильно вирішив спір у даній справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі № 902/751/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22 вересня 2021 року.

20 вересня 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука А.С. надійшло клопотання в якому просить суд закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Сковоронського Івана Васильовича, поданою ним від імені та в інтересах Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року, оскільки вважає, що наданий адвокатом Сковоронським Іваном Васильовичем Ордер на надання правової допомоги Серія ВН №152022 від 02.08.2021 року за договором №03-06/2019 про надання правової допомоги від 24.06.2019 року укладеного між КП "Зварювальна лабораторія" та Адвокатським бюро "Максимчук та партнери", не підтверджує його повноваження на представництво інтересів відповідача, оскільки за формою адвокатської діяльності адвокат Сковоронський І.В. до складу Адвокатського бюро "Максимчук та партнери" - не входить, а інші підстави представництва ним інтересів Клієнта бюро суду не були надані при поданні апеляційної скарги.

20 вересня 2021 року від представника Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" - адвоката Максимчука А.І надійшли додаткові пояснення по суті спору.

21 вересня 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука А.С. надійшов відзив в якому просить суд апеляційну скаргу Колективного підприємства «Зварювальна лабораторія» на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року залишити без змін.

21 вересня 2021 року від представника Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" - адвоката Максимчука А.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування вказаного клопотання зазначає, що адвокати Адвокатського бюро "Максимчук та партнери", які представляють інтереси Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" у справі №902/751/19 будуть зайняті у судовому засіданні 21 вересня 2021 року о 15:40 по справі №902/743/18 у м.Києві, у зв`язку з тим, що засідання у м.Києві призначено о 15:40 представники відповідача не можуть спланувати придбання квитків на м.Рівне із м.Вінниці, а також не мають фізичної можливості повернутись до м.Вінниці та 22.09.2021 прибути о 11:00 до Північно-західного апеляційного господарського суду.

22 вересня 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука А.С. надійшло клопотання в якому просить відкласти судове засідання у справі на іншу дату, оскільки з 01.09.2021 року по 09.10.2021 року він перебуватиме у відпустці без збереження заробітної плати та щорічній оплачуваній відпустці, у зв`язку із чим не маю змоги бути присутнім у судовому засіданні призначеному на 22.09.2021 року о 11:00 годин. Крім того з 18.09.2021 року по 26.09.2021 року він перебуватиму за межами України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 04 листопада 2021 року та витребувано у Адвокатського бюро «Максимчук та партнери» та адвоката Сковоронського Івана Васильовича належним чином оформлені докази на підтвердження правомірності видачі адвокату Сковоронському Івану Васильовичу ордеру на надання правової допомоги Серія ВН №152022 від 02.08.2021 року на підставі договору №03-06/2019 про надання правової допомоги від 24.06.2019 року, укладеного між КП «Зварювальна лабораторія» та Адвокатським бюро «Максимчук та партнери».

27 вересня 2021 року від представника Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" - адвоката Максимчука А.І. надійшла відповідь на відзив аналогічного змісту з поданими додатковими пояснення по суті спору від 20.09.2021 року.

18 жовтня 2021 року від Адвокатського бюро «Максимчук та партнери» на виконання ухвали Північно-західного апеляційного, господарського суду від 22.09.2021 р. надійшли копії наступних документів: договору №03-06/2019 від 24.06.2019 року про надання правової допомоги укладений між Адвокатським бюро «Максимчук та партнери» та Колективним підприємством «Зварювальна лабораторія»; договору №29-01/2019 від 29.01.2019 року укладеного між Адвокатським бюро «Максимчук та партнери» та адвокатом Сковоронським І.В.

04 листопада 2021 року від представника Колективного підприємства «Зварювальна лабораторія» надійшло клопотання про відшкодування судових витрат.

Розглянувши в судовому засіданні 04.11.2021 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука А.С. про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката Сковоронського Івана Васильовича, поданою ним від імені та в інтересах Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року, з підстав, того що наданий адвокатом Сковоронським Іваном Васильовичем Ордер на надання правової допомоги Серія ВН №152022 від 02.08.2021 року за договором №03-06/2019 про надання правової допомоги від 24.06.2019 року укладеного між КП "Зварювальна лабораторія" та Адвокатським бюро "Максимчук та партнери", не підтверджує його повноваження на представництво інтересів відповідача, оскільки за формою адвокатської діяльності адвокат Сковоронський І.В. до складу Адвокатського бюро "Максимчук та партнери" - не входить, а інші підстави представництва ним інтересів Клієнта бюро суду не були надані при поданні апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні з наступних підстав.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи витягу договору №03-06/2019 про надання правової допомоги від 24.06.2019 року укладеного між Адвокатським бюро «Максимчук та партнери» (Адвокатське бюро) та Колективним підприємством «Зварювальна лабораторія» (Клієнт) (а.с.75 т.2) та наданого Адвокатським бюро «Максимчук та партнери» на виконання ухвали суду від 22.09.2021 року копії повного тексту вказаного договору, адвокатське бюро зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу (послуги адвоката) зі всіх видів адвокатської діяльності, зокрема: складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів Клієнта в судах усіх рівнів і інстанцій з усіма процесуальними правами, що надані позивачу, відповідачу, третій особі, зацікавленій особі, тощо. Клієнт надає Адвокатському бюро повний обсяг процесуальних прав, наданих йому Законом без будь-яких обмежень.

Поряд з цим, Адвокатським бюро «Максимчук та партнери» на виконання ухвали суду від 22.09.2021 року надано суду апеляційної інстанції копію договору №29-01/2019 від 29.01.2019 року який укладений між Адвокатським бюро «Максимчук та партнери» (Адвокатське бюро) та адвокатом Сковоронським Іваном Васильовичем (Адвокат) згідно умов якого Адвокатське бюро на підставі даного Договору залучає Адвоката до виконання укладених Бюро договорів про надання правової (правничої) допомоги клієнтам Бюро, зокрема (але не виключно) у формі: складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; в судах усіх рівнів і інстанцій з усіма процесуальними правами, що надані позивачу, відповідачу, третій особі, зацікавленій особі, тощо.

Згідно пунктів 3,5 вказаного договору, Адвокатське бюро надає (делегує) Адвокату повний обсяг прав (повноважень), в тому числі процесуальних, що були надані Бюро його клієнтами за відповідними договорами про надання правової (правничої) допомоги, без будь-яких обмежень. Про залучення Адвоката до виконання конкретного договору про надання правової (правничої) допомоги клієнту Бюро, свідчить виданий на ім`я Адвоката ордер Адвокатського бюро, із зазначенням відповідних реквізитів.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року підписана представником відповідача адвокатом АБ «Максимчук та партнери» І.В. Сковоронським, яки на підтвердження свої повноважень додав до апеляційної скарги Ордер серії ВН №152022 від 03.08.2021 виданий на його ім`я Адвокатським бюро «Максимчук та партнери» для надання правової допомоги КП «Зварювальна лабораторія» на підставі договору №03-06/2019 від 24.06.2019 (а.с. 173 т.4).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вказаний ордер належним доказом підтвердження повноважень адвоката Сковоронського Івана Васильовича на підписання апеляційної скарги Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року та надання правової (правничої) допомоги в цілому у даній справі.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з частинами першою та другою статті 17 названого Закону Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

До Єдиного реєстру адвокатів України вносяться такі відомості: прізвище, ім`я та по батькові адвоката; номер і дата видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, номер і дата прийняття рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (номер і дата прийняття рішення про включення адвоката іноземної держави до Єдиного реєстру адвокатів України); найменування і місцезнаходження організаційної форми адвокатської діяльності, номери засобів зв`язку; адреса робочого місця адвоката, номери засобів зв`язку; інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю; інші відомості, передбачені цим Законом.

Водночас здійснення адвокатської діяльності адвокатом у іншій організаційній формі, ніж тій, що безпосередньо зазначена у Єдиному реєстрі адвокатів України, не впливає на належність поданих доказів у підтвердження надання правничої допомоги. Суд також враховує й презумпцію правомірності правочину, визначену приписами статті 204 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.09.2021 року у справі №910/21300/17.

В судовому засіданні 04.11.2021 року представники скаржника підтримали доводи апеляційної скарги та надали відповідні пояснення. Просили суд змінити мотивувальну та резолютивну частини Рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі №902/751/19, виклавши їх в новій редакції про часткове задоволення позову позивача та стягнення на його користь частини дійсної вартості майна КП "Зварювальна лабораторія", пропорційно до фактично оплаченої (внесеної) частки у статутному капіталі - 6,26 грн. (0,0313% від 20 000,00 грн.), а також пов`язаних із цим інфляційних втрат та 3% річних.

Представник позивача в судовому засіданні 04.11.2021 року заперечив доводи апеляційної скарги та просив суд апеляційну скаргу Колективного підприємства «Зварювальна лабораторія» на Рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року залишити без змін.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення уповноваженого представника Ляшко Ольги Василівни, уповноважених представників Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" в судовому засіданні 04.11.2021, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" слід залишити без задоволення. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року у справі №902/751/19 в частині стягнення 3% річних та інфляційного збільшення, виклавши її в редакції даної постанови та його резолютивну частину, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п.4 Засновницького договору про утворення Вінницького Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" від 01.12.1994 року, статутний фонд створюється за рахунок майнових сертифікатів. Розміри вкладів засновників та їх доля в майні підприємства наведені в спискові засновників, що додається до цього договору і є невід`ємною його часткою. Так, у списку засновників під №13 вказаний ОСОБА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ; паспорт або документ, що посвідчує особу (серія, номер, коли та ким виданий): НОМЕР_1 , 19.03.1980 р., ВВС Замостянського РВК м.Вінниці; частка в статутному фонді в % - 5,88; частка в крб. майнового сертифікату - 626,120. Вказане також підтверджується п.4.3 Засновницького договору про утворення Вінницького Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" від 01.12.1994 року в якому вказано, що кожний учасник (засновник) вніс вклад в сумі 626,120 крб., що складає 5,88% до вартості майнового комплексу(а.с. 60-64 т.2).

Згідно Статуту Колективного підприємства «Зварювальна лабораторія» затвердженого загальними зборами трудового колективу оформлені протоколом №1 від 13.01.2006 року (а.с. 65-66 т.2) Колективне підприємство "Зварювальна лабораторія" створено на добровільних засадах організацією орендарів шляхом викупу державного майна, що підтверджене Договором купівлі-продажу майна № 32 від 02.03.1994 р. і актом прийому передачі у власність державного майна від 03.05.1994 р. (а.с. 14-26 т.1).

Засновниками колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" є 14 громадян України, перелік та частки яких визначені в п. 1.2 Статуту, зокрема:

1) ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 іден. № НОМЕР_2 з часткою в статутному фонді - 2352,94 грн.;

2) ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 , іден. № НОМЕР_3 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

3) ОСОБА_2 , АДРЕСА_6 іден. № НОМЕР_4 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

4) ОСОБА_5 , АДРЕСА_7 , іден. № НОМЕР_5 з часткою в статутному фонді - 2352,94 грн.;

5) ОСОБА_6 , АДРЕСА_6 , іден.№ НОМЕР_6 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

6) ОСОБА_7 , АДРЕСА_8 , іден.№ НОМЕР_7 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

7) ОСОБА_8 , АДРЕСА_9 , іден. № НОМЕР_8 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

8) ОСОБА_9 , АДРЕСА_10 , іден. № НОМЕР_9 з часткою в статутному фонді - 2352,94 грн.;

9) ОСОБА_10 АДРЕСА_11 , ідент № НОМЕР_10 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

10) ОСОБА_11 , АДРЕСА_12 , іден. № НОМЕР_11 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

11) ОСОБА_12 , АДРЕСА_13 іден. № НОМЕР_12 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

12) ОСОБА_2 , АДРЕСА_14 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

13) ОСОБА_13 АДРЕСА_15 , іден. № НОМЕР_13 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.;

14) ОСОБА_14 АДРЕСА_4 , іден. № НОМЕР_14 з часткою в статутному фонді - 1176,47 грн.

ОСОБА_1 , є спадкоємцем покійного чоловіка, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №439 від 04.03.2016 року, позивачу належить частка у розмірі 5,88235% в статутному фонді Колективною підприємства "Зварювальна лабораторія" (далі відповідач), що в грошовому вираженні становить 1 176,47 грн., в тому числі 6,26 грн.,- доля в майні підприємства згідно з засновницьким договором від 01.12.1994 року (а.с. 27-29 т.1).

ОСОБА_1 звернулась до Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" з заявою від 22.03.2016 року в якій просила ввести до складу членів Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" та внести відповідні зміни до установчих документів підприємства(а.с. 140 т.1).

Загальними зборами членів Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія", було прийнято ряд рішень, оформлені протоколом № 12 від 25.03.2016, зокрема, рішенням з питання четвертого порядку денного відмовлено ОСОБА_1 , на підставі її заяви у прийнятті до членів Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія", виключено ОСОБА_2 зі складу членів Підприємства, а також вирішено, виплатити ОСОБА_1 вартість частини майна КП "Зварювальна лабораторія" (вкладу), пропорційно до розміру належної частки у статутному фонді Підприємства, визначеної на підставі показників балансу та фінансової звітності КП "Зварювальна лабораторія", протягом 3 (трьох) календарних місяців з дати державної реєстрації відповідних змін до Статуту КП згідно цього рішення (а.с.32-42 т.1).

Державна реєстрація відповідних змін до статутних документів, КП "Зварювальна лабораторія", у відповідному державному реєстрі проведена не була.

27 травня 2016 року, загальними зборами членів КП "Зварювальна лабораторія" оформлені протоколом №14, було прийнято, а саме рішенням з питання восьмого питання денного вирішено: Затвердити та прийняти до виконання без змін рішення Зборів з цього питання порядку денного, оформлене Протоколом від 25.03.2016 року, а саме:

Відмовити ОСОБА_1 , спадкоємиці покійного члена КП ОСОБА_2 , у прийняті до членів КП "Зварювальна лабораторія", у зв`язку з незацікавленістю більшості членів Підприємства у розширені членства, а також відсутністю у ОСОБА_1 необхідних для цього умов (критеріїв), визначених Статутом Підприємства.

Виплатити ОСОБА_1 вартість частини майна КП "Зварювальна лабораторія" (вкладу), пропорційно до розміру належної їй частки у статутному фонді Підприємства, визначеної на підставі показників балансу та фінансової звітності КП "Зварювальна лабораторія", протягом 3 (трьох) календарних місяців з дати державної реєстрації відповідних змін до Статуту КП згідно цього рішення(а.с. 172-179 т.1).

Державна реєстрація вищевказаних змін до статутних документів КП "Зварювальна лабораторія", у відповідному державному реєстрі була проведена 01.06.2016 року.

Однак, станом на теперішній час, належна ОСОБА_1 частка в Статутному фонді КП "Зварювальна лабораторія" не виплачено, а отже у відповідача виникло боргове зобов`язання, строк виконання якого минув, 01.09.2016 року.

Враховуючи викладене, у зв`язку з несплатою вартості належної позивачу частки у статутному фонді підприємства ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Вінницької області з вимогою про стягнення з відповідача 99 123,91 грн., з яких 67352,91 грн. - вартість частки у статутному фонді, 25720,00 грн. - інфляційні втрати та 6051,00 грн. - 3% річних.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 167 Господарського кодексу України передбачено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Колективне підприємство "Зварювальна лабораторія" було засновано на підставі Закону України "Про підприємства в Україні". Одним з видів підприємств, з урахуванням форм власності, встановлених Законом України "Про власність" (у редакціях вказаних Законів, що діяли на момент створення підприємства), визначалось колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства, кооперативу, іншого статутного товариства, громадської та релігійної організації.

Закон України "Про підприємства в Україні" втратив чинність 01.01.2004 з набранням чинності Господарським кодексом України.

Законом України "Про власність" однією з форм власності визначалась колективна форма власності, але цей Закон втратив чинність 27.04.2007 на підставі Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України".

Відповідно до преамбули Закону України "Про підприємства в Україні", закон визначає види і організаційні форми підприємств, правила їх створення, реєстрації, реорганізації і ліквідації, організаційний механізм здійснення ними підприємницької діяльності в умовах переходу до ринкової економіки.

Закон створює рівні правові умови для діяльності підприємств незалежно від форм власності на майно та організаційної форми підприємства.

Закон спрямований на забезпечення самостійності підприємств, визначає їх права і відповідальність у здійсненні господарської діяльності, регулює відносини підприємств з іншими підприємствами і організаціями, Радами народних депутатів, органами державного управління.

У преамбулі Закону України "Про власність" зазначається, що метою цього Закону є забезпечення вільного економічного самовизначення громадян, використання природного, економічного, науково-технічного та культурного потенціалів республіки для підвищення рівня життя її народу.

На момент реєстрації нової редакції Статуту КП "Зварювальна лабораторія" 13.01.2006 Закон України "Про підприємства в Україні" втратив чинність, при цьому зміна організаційно правової форми або реорганізація КП "Зварювальна лабораторія" не здійснювалась.

Регулювання корпоративних відносин здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про господарські товариства", іншими нормативно-правовими актами, і безпосередньо установчими документами підприємства.

Підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом (частини 1-4 статті 62 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 5 ст. 63 Господарського кодексу України встановлено, що залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об`єднання майна різних форм власності); спільне комунальне підприємство, що діє на договірних засадах спільного фінансування (утримання) відповідними територіальними громадами - суб`єктами співробітництва.

Згідно ст.93 Господарського кодексу України, підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників).

Статтею 65 Господарського кодексу України унормовано, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Відповідно до п. 2.1 Статуту КП "Зварювальна лабораторія" в редакції 2006 року зазначено, що мета підприємства полягає у використанні належного членам підприємства майна для підприємницької діяльності і одержання прибутку.

За приписами ст. 101 Господарського кодексу України вищим органом управління виробничого кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

Відповідно до п. 8.1. Статуту КП "Зварювальна лабораторія" в редакції 2006 року передбачено, що вищим органом самоврядування підприємства є загальні збори трудового колективу.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є одержання паю разі виходу з кооперативу в порядку і строки, визначені його статутом.

Згідно п.5.3 Статуту КП "Зварювальна лабораторія" в редакції 2006 року, при припиненні трудових відносин і виході з членів підприємства (якщо це не пов`язано з ліквідацією підприємства) протягом трьох місяців після виходу з членів підприємства виплачується вартість вкладу в розмірі визначеному правлінням.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 21 Закону України "Про кооперацію" у разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу), а земельної ділянки у натурі. Строк та інші умови одержання членом кооперативу своєї загальної частки встановлюються статутом кооперативу, при цьому строк одержання зазначеної частки не може перевищувати двох років, а відлік його розпочинається з 1 січня року, що настає з моменту виходу або виключення з кооперативу. Право власності членів кооперативу - фізичних осіб на свою загальну частку успадковується.

Згідно ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв`язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства.

При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника. У цих випадках розмір статутного капіталу товариства підлягає зменшенню.

Спадкоємець має право одержати вартість частини майна, пропорційну частці спадкодавця у статутному капіталі товариства, або за домовленістю виплата вартості частини майна може бути замінена переданням майна в натурі.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , є спадкоємцем покійного чоловіка, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №439 від 04.03.2016 року, позивачу належить частка у розмірі 5,88235% в статутному фонді Колективною підприємства "Зварювальна лабораторія" (далі відповідач), що в грошовому вираженні становить 1 176,47 грн., в тому числі 6,26 грн.,- доля в майні підприємства згідно з засновницьким договором від 01.12.1994 року.

27 травня 2016 року, загальними зборами членів КП "Зварювальна лабораторія" оформлені протоколом №14, було прийнято рішенням, зокрема:

- з питання сьомого порядку денного вирішено, зокрема: Виключити зі складу членів КП "Зварювальна лабораторія" ОСОБА_2 (смт. Стрижавка) у зв`язку з смертю та переходом права власності на належну йому частку у статутному фонді Підприємства (1176,47 грн. - 5,88235%) до його спадкоємця - ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями наданими спадкоємцем покійного, зокрема нотаріально посвідченими копіями Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.03.2016 р. та Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 04.03.2016 р.

- з питання восьмого порядку денного вирішено: Затвердити та прийняти до виконання без змін рішення Зборів з цього питання порядку денного, оформлене Протоколом від 25.03.2016 року, а саме: Відмовити ОСОБА_1 , спадкоємиці покійного члена КП ОСОБА_2 , у прийняті до членів КП "Зварювальна лабораторія", у зв`язку з незацікавленістю більшості членів Підприємства у розширені членства, а також відсутністю у ОСОБА_1 необхідних для цього умов (критеріїв), визначених Статутом Підприємства. Виплатити ОСОБА_1 вартість частини майна КП "Зварювальна лабораторія" (вкладу), пропорційно до розміру належної їй частки у статутному фонді Підприємства, визначеної на підставі показників балансу та фінансової звітності КП "Зварювальна лабораторія", протягом 3(трьох) календарних місяців з дати державної реєстрації відповідних змін до Статуту КП згідно цього рішення.

Державна реєстрація вищевказаних змін до статутних документів КП "Зварювальна лабораторія", у відповідному державному реєстрі була проведена 01.06.2016 року.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмова позивачу у прийняті до членів колективного підприємства відповідно вимог до наведеної вище статті 55 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) надала позивачу право вимагати видачі йому частки в майні підприємства в грошовій або натуральній формі.

Однак, станом на теперішній час, належна ОСОБА_1 частка в Статутному фонді КП "Зварювальна лабораторія" не виплачено.

Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із актів цивільного законодавства. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що рішенням Господарського суду Вінницької області у справі №902/988/16 за позовом громадянина ОСОБА_12 , громадянина ОСОБА_9 до Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" про скасування рішень загальних зборів від 27.05.2016, яке залишено в силі постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 07.09.2017, позов задоволено. Визнано недійсними рішення загальних зборів Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія", оформлені протоколом № 14 від 27.05.2016 року, які викладені у питанні четвертому, п`ятому та дев`ятому порядку денного зборів.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення загальних зборів Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія", оформлені протоколом № 14 від 27.05.2016 року, які викладені у питанні сьомому та восьмому на день розгляду даної справи не скасовані в установленому законом порядку, а тому мають бути виконані.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції суд що у відповідача виник обов`язок виплатити на користь позивача вартість частки майна підприємства, що пропорційна долі ОСОБА_2 (спадкоємець ОСОБА_1 ) у статутному капіталі.

Закон України "Про господарські товариства" втратив чинність по відношенню до товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю з 17.06.2018р. у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" № 2275-VIII від 06.02.2018р.

Згідно частин 7 - 9, 12, 13 ст. 24 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" товариство зобов`язане протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки. Статутом товариства, що діє на момент виходу учасника, може встановлюватися інший строк для здійснення такої виплати. Вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника. За погодженням учасника товариства, який вийшов, та товариства зобов`язання зі сплати грошових коштів може бути замінено зобов`язанням із передачі іншого майна. Статутом товариства можуть бути передбачені інші строк, порядок, розмір та спосіб проведення розрахунків з учасником, що виходить з товариства, а також порядок вибору суб`єкта оціночної діяльності. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Положення частин восьмої - одинадцятої цієї статті застосовуються також до відносин щодо наслідків прийняття загальними зборами учасників рішення про виключення учасника з товариства. Не пізніше 30 днів з дня прийняття загальними зборами учасників такого рішення товариство зобов`язане повідомити колишньому учаснику (його спадкоємцю, правонаступнику) вартість його частки. Вартість частки визначається станом на день, що передував дню прийняття загальними зборами учасників рішення про виключення учасника з товариства. Правила цієї статті застосовуються також до відносин щодо виходу з товариства спадкоємця чи правонаступника учасника.

Враховуючи вищевикладене, положеннями чинного на час вирішення спору законодавства (Закону України "Про кооперацію", Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") передбачено обов`язок колективного підприємства здійснити виплату учаснику, спадкоємцю чи правонаступнику, який вийшов або якого було виключено, частину майна товариства (вартість частки учасника).

Згідно з частиною першою статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Частиною першою статті 66 та статтею 139 Господарського кодексу України встановлено, що майно підприємства становлять речі та інші цінності (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб`єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна підприємства.

Отже, вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості активів товариства за вирахуванням вартості його зобов`язань (тобто вартості чистих активів), пропорційній до частки учасника в статутному капіталі товариства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №925/1165/14 наведена правова позиція, відповідно до якої, за наявності спору між учасником товариства та самою юридичною особою щодо визначення вартості майна останньої, учасник товариства має право вимагати проведення з ним розрахунків на підставі дійсної (ринкової) вартості майна товариства, а не на підставі вартості, за якою майно обліковується у товаристві. Взяття майна на облік за певною вартістю є односторонньою вольовою дією товариства, яка не може бути беззаперечним доказом дійсної вартості майна. Сторони можуть доводити дійсну вартість майна будь-якими належними доказами. До таких доказів належать, у тому числі, висновки експертів.

Вказаної правової позиції також притримується Верховний Суд у постанові від 30.09.2021 у справі №915/1180/15.

З матеріалів справи встановлено, що з метою встановлення ринкової вартості майна Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" Господарським судом Вінницької області згідно ухвали суду від 02.12.2019 призначена була судова економічна експертиза проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідному інституту судових експертиз(а.с. 222-238 т.3).

На вирішення судово-економічної експертизи поставлено наступні питання:

- Яка дійсна (ринкова) вартість усього майна Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" (вул. Сергія Зулінського, 20а, м. Вінниця, ), в тому числі основних засобів, нематеріальних активів, оборотних активів, майна невиробничого призначення з урахуванням майнових зобов`язань товариства, була станом на 31.03.2015.

- Чи є сформованим, відповідно до фінансової звітності Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" () станом на 31.03.2015 року, статутний фонд (капітал) підприємства у розмірі 20 000,00 грн.

- Яка вартість частини майна Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" () станом на 31.03.2015 року, пропорційно до розміру частки у статутному фонді (капіталі), належить до виплати ОСОБА_2 (уточнене згідно ухвали від 22.01.2020).

В експертному висновку за результатами проведення судової економічної експертизи №8205/19-21 від 28.01.2021 експертом зазначено:

по першому питанню - Дійсна (ринкова) вартість усього майна Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" (вул. Сергія Зулінського, 20а, м. Вінниця, ), в тому числі основних засобів, оборотних активів, майна невиробничого призначення з урахуванням майнових зобов`язань підприємства, станом на 31.03.2015 була 3053,9 тис.грн. (три мільйони п`ятдесят три тисячі дев`ятсот гривень).

по другому питанню - Виходячи із того, що фінансова звітність підприємства ґрунтується на даних регістрів бухгалтерського обліку, які в свою чергу складаються на підставі первинних документів, однозначно відповісти на питання щодо повноти формування статутного фонду (капіталу) Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" () станом на 31.03.2015р. у розмірі 20000,00 грн. не видається за можливе.

по третьому питанню - Експерту не видається за можливе визначити яка вартість частини майна Колективного підприємства Зварювальна лабораторія" () станом на 31.03.2015 року, пропорційна до розміру частки у статутному фонді, (капіталі), належить до виплати ОСОБА_2 .

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що також не заперечується сторонами у даній справі - дійсна (ринкова) вартість усього майна Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" (вул. Сергія Зулінського, 20а, м. Вінниця, ), в тому числі основних засобів, оборотних активів, майна невиробничого призначення з урахуванням майнових зобов`язань підприємства, станом на 31.03.2015 становила 3 053 900,00 грн.

Отже, враховуючи розмір частки ОСОБА_2 у статутному капіталі, яка становила 5,88235%, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виникнення у Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" обов`язку здійснити виплату позивачу грошових коштів в сумі 179641,09 грн. у зв`язку із смертю учасника та виключенням зі складу учасників товариства.

В свою чергу відповідач визнає право позивача, як спадкоємця покійного члена підприємства - ОСОБА_2 на отримання вартості частини майна підприємства, пропорційно до успадкованої частки у статутному капіталі (фонді), однак, заперечує розмір заявлених позивачем до стягнення сум.

В обгрунтування своїх заперечень відповідач зазначає про те, що збільшення (формування) статутного капіталу відповідача до 20 000,00 грн. фактично здійснювалися у період з 23.08.2006 по 28.02.2018 саме за рахунок додаткових грошових вкладів членів, переважно шляхом внесення готівкових коштів у касу підприємства. Що не всі члени КП "Зварювальна лабораторія", із переліку визначеного п.1.2. Статуту в редакції 2006 року, здійснили такі додаткові внески, в тому числі їх не здійснив і ОСОБА_2 - спадкодавець позивача. Додатковий статутний капітал відповідача (19 937,40 грн.) і відповідна частка ОСОБА_2 (в частині 1 170,21 грн.) не могли бути сформовані за рахунок нерозподіленого прибутку за відсутності рішення вищого органу підприємства (зборів) з даного приводу, а також, що за весь час існування відповідача його нерозподілений прибуток направлявся Зборами лише на виплату дивідендів, що підтверджується і змістом протоколу № 1 від 13.01.2006. Таким чином, успадкована позивачем частка номінальним розміром 1 176,47 грн. (5,88235%), на момент смерті ОСОБА_2 - 31.03.2015, була оплачена лише в частині його первісного внеску (майнового вкладу) у сумі 6,26 грн. (0,0313% від 20 000,00 грн.).

Проте, колегія суддів зазначає, що для з`ясування наведених питань, а відтак і правильного вирішення спору суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом належить дослідити зміст доказів наданих сторонами на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав для стягнення з відповідача 179641,09 грн. грошового еквіваленту частини майна підприємства.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.97 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" "J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.93 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі N 924/233/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідач в відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі зазначає, що збільшення статутного фонду Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" до 20000,00 грн. відбувалось за рахунок внесення додаткових вкладів учасників.

Разом з тим, ст.15 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що до компетенції загальних зборів членів кооперативу належить, зокрема: визначення розмірів вступного і членського внесків та паїв.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, рішеннями Загальних зборів співвласників та членів Колективного підприємства, оформлених Протоколом №1 від 13.01.2006, яким було вирішено затвердити новий розмір статутного фонду підприємства, у розмірі 20 000,00 грн., не було передбачено покладення на учасників обов`язку та конкретного строку внесення ними будь-яких вкладів до статутного капіталу товариства( а.с. 86 т.1).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в даному рішенні загальних зборів також не встановлено порядку збільшення статутного фонду підприємства.

Статтею 8 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що статут кооперативу повинен містити такі відомості, зокрема: порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов`язань щодо їх сплати.

Згідно ст. 51 Закону України «Про господарські товариства», установчі документи товариства з обмеженою відповідальністю, крім відомостей, зазначених у статті 4 цього Закону, повинні містити відомості про розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення ними вкладів. Зміни вартості майна, внесеного як вклад, та додаткові внески учасників не впливають на розмір їх частки у статутному фонді, вказаної в установчих документах товариства, якщо інше не передбачено установчими документами.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що затверджений 13.01.2006 року у новій редакції Статут КП «Зварювальна лабораторія» зазначає про частку ОСОБА_2 в статутному фонді Підприємства в розмірі 1176,47 грн., що відповідає приписам Законів України "Про кооперацію" та "Про господарські товариства" (в редакції чинній станом на 13.01.2006 року).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання прийнятого рішення про затвердження статутного фонду Підприємства в розмірі 20000 грн. 22.06.2006 року та 23.06.2006 року подано державному реєстратору Реєстраційні картки на проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи (з відмітками про зміни щодо розміру статутного капіталу та Статуту) та про підтвердження відомостей про юридичну особу, у якій зазначено відомості про повне внесення частки ОСОБА_2 до статутного фонду у розмірі 1176 грн. 47 коп. (а.с. 63-88 т.1).

Поряд з цим, згідно фінансових звітів КП "Зварювальна лабораторія" за 2012 рік, 2013 рік у підприємства неоплаченого капіталу не рахувалось (а.с 121, 128 т.1).

Проте, на кінець 2014 року у фінансовому звіті з`являється неоплачений капітал 1,2 тис.грн. (а.с. 144 т.1). Вказані обставини, відповідач пояснює тим, що у 2016 році виявлено бухгалтерську довідку від 31.08.2006 року, згідно якої не всі члени підприємства внесли свої вклади (а.с. 67 т.2). При цьому, обґрунтовуючи вказане, відповідач наполягає на дослідженні судом прибуткових касових ордерів, наданих відповідачем (а.с. 68-74, 118-121,121-на звороті т.2).

Разом з цим, судова колегія звертає увагу на те, що за приписами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас, у силу приписів статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із наданих відповідачем суду копій прибуткових касових ордерів (а.с. 68-74, 118-121,121-на звороті т.2), вони видані у 2006 році за типовою формою №КО-1, затвердженої наказом Мінстату України №51 від 15.02.1996 року, однак вказаний наказ втратив чинність в частині затвердження типової форми первинного обліку касових операцій №КО-1 на підставі Наказу Державного комітету статистики №263 від 27.07.1998 року.

Наказом Державного комітету статистики №263 від 27.07.1998 року затверджено нову форму №КО-1, яка містила деякі відмінності від попередньої, а саме мала містити не лише номер, а і серію документа, крім того номер документа мав зазначатися уже не в першій графі документа, а біля назви «Прибутковий касовий ордер №___». Також змінено і назву однієї із колонок форми замість «Кореспондуючий рахунок, субрахунок» вжито назву «Кореспондований рахунок, субрахунок».

Крім того наявні в матеріалах справи ордери не містять прізвища та ініціалів осіб відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення

Таким чином, колегія суддів вважає вищевказані прибуткові касові ордери неналежними доказами в силу приписів ст.76 ГПК України.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції з`ясовано суперечності у поданих відповідачем прибуткових касових ордерах, а саме: порівнюючи надані до відзиву та надані до заперечень прибуткові касові ордери, вбачається що на них з`являються нові відмітки та уточнення, яких не було, так на прибутковому касовому ордері №32 від 03.08.2006 року на суму 1170.21 грн. на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 71, 118 т.2) з`являється позначка «Тер.», також і на прибутковому касовому ордері №39 від 11.08.2006 року на суму 1170.21 грн. на ім`я ОСОБА_6 з`являється позначка «Тернопіль» (а.с. 73, 119-на звороті т.2). Подібне також відбувається і з ордером №48 (а.с. 71, 121-на звороті т.2).

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що при проведенні призначеної судом першої інстанції судової економічної експертизи, експерти, надаючи відповідь па поставлені питання, досліджували обставини (первинні документи) формування додаткового статутного капіталу відповідача підтвердивши, що воно здійснювалося саме за рахунок додаткових грошових вкладів членів підприємства, а не за рахунок нерозподіленого прибутку, і що по таких внесках наявна заборгованість, однак вказане спростовуються тим, що експертом здійснений наступний висновок: "Слід зауважити, що в матеріалах наявний лише один прибутковий касовий ордер №32 від 03.08.2006р. на суму 1170,21грн. та квитанція до нього, що документально підтверджує внесення готівки у касу ОСОБА_2 для поповнення статутного фонду підприємства. При цьому, касовий ордер не містить паспортних даних або інших відомостей які б давали змоги ідентифікувати особу. Тому, за наданими і документами неможливо визначити ким конкретно була внесена сума в І розмірі 1170,21грн. в касу підприємства для поповнення статутного капіталу:

- ОСОБА_2 (ідей. №) з м. Тернопіль чи

- ОСОБА_2 (іден.№ НОМЕР_15 ) з с. Стрижавка Вінницької області.

Таким чином, за результатами дослідження прибуткового касового ордера №32 та квитанції до нього від 03.08.2006 не можливо визначити яким із двох громадян членів підприємства з однаковим призвищем ім`ям по батькові було внесено кошти для поповнення статутного фонду підприємства».

Крім того, експерт зазначає: "Слід зауважити, що законодавством передбачено визначений термін для формування статутного капіталу, про зміни, які сталися в установчих документах в т.ч. збільшення (зменшення) статутного фонду підприємство зобов`язано повідомити орган, що провів реєстрацію протягом визначеного терміну, для внесення необхідних змін до державного реєстру.

За результатами дослідження фінансової звітності КП «Зварювальна лабораторія» за 2006-2014 роки сума статутного капітали була сталою 20000,00 грн. та, як того вимагає законодавство, у випадку не повного формування Статутного фонду (капіталу) на суму «не внесених коштів» не зменшувалась Додаток №1 до висновку. Сума не оплаченого або вилученого капіталу в фінансовій звітності підприємства з`явилась лише у балансі складеному станом на 31.12.2014 р.

Зміни до установчих документів КП «Зварювальна лабораторія», щодо зменшення Статутного фонду підприємства в матеріалах справи відсутні.

Отже, наявні в матеріалах справи документи суперечливі, відповідно до п.2.3 Інструкції 53/5 експертом забороняється вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно».

В контексті викладених обставин, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст. 16 Закону України "Про господарські товариства" (чинного на 13.01.2006) товариство має право змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір статутного фонду. Збільшення статутного фонду може бути здійснено лише після внесення повністю всіма учасниками своїх вкладів (оплати акцій), крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення товариства про зміни розміру статутного фонду набирає чинності з дня внесення цих змін до державного реєстру.

З матеріалів справи встановлено, що Державну реєстрацію змін до установчих документів на виконання рішення загальних зборів трудового колективу, оформлених протоколом №1 від 13.01.2006 проведено 23.08.2006 за №1004187.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п. 3.1, 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 5 лютого 2013 року №1-рп/2013 вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 115 ЦК України, частина перша статті 86 ГК України, частина перша статті 13 Закону). Зазначені об`єкти згідно зі статтею 177 ЦК України є об`єктами цивільних прав. Відповідно і частка учасника у статутному капіталі Товариства є предметом цивільних правовідносин, яка засвідчує участь особи у Товаристві. Отже, статутний (складений) капітал є однією з юридичних ознак господарського товариства. Статутний капітал Товариства складається з вкладів учасників, а його розмір становить сума вартості таких вкладів (частина перша статті 144 ЦК України, частина перша статті 87 ГК України). Передбачений в установчому документі розмір статутного капіталу розподіляється на частки кожного учасника пропорційно вартості його вкладу, тобто частка учасника в статутному капіталі Товариства має відповідати вартості його майнової участі в такому капіталі. Відтак особливістю статутного капіталу Товариства є його поділ на частки кожного з учасників, які у відповідності з цими частками управляють Товариством. Отже, розмір часток учасників Товариства встановлюється статутом (частина перша статті 140, абзац другий частини першої статті 143 ЦК України, частина четверта статті 82 ГК України, частина перша статті 50, частина перша статті 51 Закону). Участь у Товаристві майном і узгодження між учасниками спільного управління ним наділяє учасника корпоративними правами, а тому відносини щодо цих прав мають характер корпоративних правовідносин (частини перша, третя статті 167 ГК України). Законодавець імперативно врегулював питання щодо строку сплати статутного капіталу (внесення вкладів до статутного капіталу) учасниками Товариства - до закінчення першого року з дня державної реєстрації Товариства (абзац перший частини третьої статті 144 ЦК України, частина перша статті 52 Закону). Цей строк надається для поступового виконання кожним учасником свого корпоративного обов`язку перед Товариством щодо формування статутного капіталу (вносити свої вклади у розмірі, порядку та коштами (засобами), що передбачені установчими документами) (пункти 1, 2 частини першої статті 117 ЦК України, абзац третій частини третьої статті 88 ГК України, пункт "б" статті 11 Закону). Формування учасниками статутного капіталу є їх юридичним обов`язком перед Товариством.

Згідно з ч.3 ст. 144 ЦК України, ч.2 ст.52 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо учасники до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства не внесли (не повністю внесли) свої вклади, загальні збори учасників приймають одне з таких рішень: про виключення із складу товариства тих учасників, які не внесли (не повністю внесли) свої вклади, та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про зменшення статутного капіталу та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про ліквідацію товариства.

Тобто законом встановлені правові наслідки невиконання учасниками обов`язку щодо внесення вкладів до статутного капіталу та дії, які належить вживати господарському товариству в разі його невиконання. При цьому виключне право на вчинення таких дій мають учасники товариства шляхом прийняття рішень на загальних зборах. Господарський суд не може підміняти вищий орган управління товариства і втручатися у господарську діяльність товариства.

Отже, враховуючи стандарт доказування "вірогідності доказів" та вищевикладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про недоведеність відповідачем факту збільшення статутного фонду КП «Зварювальна лабораторія» до розміру 20000,00 грн. саме шляхом необхідності доплати співвласниками розміру своєї частки грошовими коштами, а також несплати ОСОБА_2 своєї частки в колективному підприємстві в розмірі 1176,47 грн. оскільки вказане відповідачем не доведено належними доказами, а також підтверджується відсутністю вчинення колективним підприємством дій, які в силу закону мали бути вчинені в результаті невнесення учасником розміру відповідного вкладу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості частини майна підприємства в сумі 179 641,08 грн., що становить 5,88235% статутного капіталу.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 94 267,29 грн - інфляційних втрат та 25 292,00 грн - 3% річних.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За актуальною практикою Верховного Суду, учасник господарського товариства, який вийшов зі складу останнього, вправі вимагати сплати вартості майна з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 15.04.2021 у справі №914/923/17, від 12.03.2020 у справі №912/855/19, від 16.07.2019 у справі №921/233/18, від 23.01.2018 у справі №906/1283/16.

Отже, враховуючи те, що виплата належної позивачу частки вартості майна у товаристві не була проведена протягом 3 (трьох) календарних місяців з дати державної реєстрації відповідних змін до Статуту КП згідно рішення оформленого протоколом №14 від 27.05.2016, має місце прострочення виконання грошового зобов`язання відповідача, що тягне за собою наслідки передбачені ч.2. ст. 625 ЦК України.

Визначаючи розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Судом апеляційної інстанції перевірено перерахунок здійсненого розрахунку 3% річних та встановлено, що до стягнення підлягають 3% річних у розмірі 25 272,79 грн. (за період з 01.09.2016р. по 10.05.2021р. на суму боргу в розмірі 179 641,08 грн) (з 01/09/2016 до 31/12/2016 - 179 641,08 x 3 % x 122 : 366 : 100 = 1 796,41 грн.; з 01/01/2017 до 31/12/2019 - 179 641,08 x 3 % x 1095 : 365 : 100 = 16 167,70 грн.; з 01/01/2020 до 31/12/2020 - 179 641,08 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 5 389,23 грн.; з 01/01/2021 до 10/05/2021 - 179 641,08 x 3 % x 130 : 365 : 100 = 1 919,45 грн.) та відмови у задоволенні 3% річних в розмірі 19,21 грн.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції при здійсненні перерахунку заявленої позивачем до стягнення суми 3% річних (25 272,00 грн.) здійснено арифметичну помилку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності зміни мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного рішення в частині стягнення 3% річних.

Поруч з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу) (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №686/21962/15-ц).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання" №14 від 17.12.2013 року).

При застосуванні індексу інфляції необхідно брати до уваги, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно необхідно рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня (лист Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ").

Щодо заявленої до стягнення суми втрат від інфляції судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19. Зокрема, при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 N 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 - 29 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19). Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19).

Також об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі N 905/21/19 наведено формулу, за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100 % (п. 28 постанови у справі №905/21/19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

При цьому, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019 р. у справі №905/600/18 дійшов висновку, що до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд апеляційної інстанції, провівши перерахунок інфляційних втрат з врахуванням вищевикладених висновків Верховного Суду за період 01/09/2016 до 01/11/2019, 179 641,08 x 1.01800000 (індекс інфляції) (101,80 : 100) = 1.01800000) - 179 641,08 = 3 233,54 грн., 179 641,08 (сума боргу) + 3 233,54 (інфляційне збільшення) встановлено, що сума боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць періоду з 01.09.2016 р. по 10.05.2021 р. становить 182 874, 62 грн. Отже, в подальшому за період з 02.10.2016 р. по 10.05.2021 р. сума боргу з інфляційним збільшенням становить 275 825,73 грн. (з 02/10/2016 до 10/05/2021, 182 874,62 x 1.50827778 (індекс інфляції) ((102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) ) - 182 874,62 = 92 951,11 грн., 179 641,08 (сума боргу) + 92 951,11 (інфляційне збільшення) = 272 592,19 грн.).

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір інфляційних втрат становить 92 951,11 грн. (272 592,19 грн. - 179 641,08 грн. = 92 951,11 грн.). Отже, у задоволенні позовних вимог у стягненні інфляційних втрат в розмірі 1316,18 грн. слід відмовити.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції не враховано вищевикладені правові позиції Верховного Суду при здійсненні перерахунку заявлених позивачем розміру інфляційних втрат, що стало наслідком арифметичної помилки при встановленні відповідного їх розміру в сумі 87 539,06 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності зміни мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного рішення в частині стягнення інфляційних втрат.

Щодо розподілу судових витрат колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Витрати по сплаті судового збору та витрати за проведення експертизи, у відповідності до ст. 129 ГПК України, підлягають покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено орієнтовний розмір витрат та 06.07.2021 подано до суду заяву про відшкодування судових витрат в розмірі 7000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В матеріалах справи наявний Договір №03-06/2019 про надання правової допомоги від 24.06.19р., ордер серія ВН №054446 від 25.09.2019, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВН №000415 від 29.01.2019, Детальний опис робіт надання послуг на суму 7000,00 грн та платіжне доручення №353 від 05.07.2021 на суму 7000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 цієї статті).

Згідно положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами частини 2 статті 126 ГПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також, в порядку статті 86 ГПК України надає належну оцінку поданим стороною, яка понесла відповідні витрати, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг.

Частиною 4 статті 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Дослідивши докази, надані представником позивача в підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу судом встановлено, що заявлені витрати підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно із ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем чи його представником в жодному з поданих до суду документі не висловлено будь яких заперечень щодо заявлених відповідачем витрат на послуги адвоката.

У п.3 ч. 4 ст. 129 ГПК України вказано, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, беручи до уваги факт понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що сума зазначених витрат підтверджується матеріалами справи та враховуючи, що позивачем в порядку, визначеному п. 6 ст. 126 ГПК України не доведено неспівмірність заявлених витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність покладення витрат правничу допомогу на позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 114,17 грн.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі №902/751/19 в частині стягнення 3% річних та інфляційного збільшення, виклавши її в редакції даної постанови та змінити резолютивну частину Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі №902/751/19 виклавши її у новій редакції.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача 179 641,08 грн. вартості частки майна у колективному підприємстві, що становить 5,88235% статутного капіталу не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, тому колегією суддів відхиляються, а апеляційна скарга Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.21р. у справі №902/751/19 залишається без задоволення.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року у справі №902/751/19 залишити без задоволення.

2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року у справі №902/751/19 в частині стягнення 3% річних та інфляційного збільшення, виклавши її в редакції даної постанови та його резолютивну частину, виклавши її в наступній редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" (вул. Сергія Зулінського, 20а, м. Вінниця, 21022, ) на користь громадянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_16 ) 179 641,08 грн вартості частки майна у колективному підприємстві, що становить 5,88235% статутного капіталу; 25 272,79 грн - 3% річних; 92 951,11 грн. інфляційного збільшення; 38 251,70 грн. судових витрат за проведення експертизи; 4467,97 грн. судових витрат за подання позовної заяви.

3. У частині стягнення з відповідача 1316,18 грн. інфляційного збільшення та 19,21 грн. - 3% річних відмовити.

4. Стягнути з громадянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_16 ) на користь Колективного підприємства "Зварювальна лабораторія" (вул. Сергія Зулінського, 20а, м. Вінниця, 21022, ) 114,17 грн витрат на правничу допомогу.

5. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили."

В решті рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 року у справі №902/751/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Вінницької області від 06.07.2021 р. у справі №902/751/19.

4. Справу №902/751/19 повернути Господарському суду Вінницької області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "08" листопада 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.