СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Харків Справа № 917/1364/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Бородіна Л.І. , суддя Пуль О.А.

за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Мейкор (вх. № 1186 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2021 у справі №917/1364/20 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Пушко І.І., повний текст рішення складено та підписано 23.03.2021)

за позовом Акціонерного товариства "Полтаваобленерго, м. Полтава,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Мейкор, м. Полтава,

про стягнення 1 427 518,38 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство "Полтаваобленерго звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Мейкор 1 427 518,38 грн за договором підряду № 1487 від 06.05.2019, з яких 244 023,56 грн - попередня оплата, 13 828,04 грн - інфляційні нарахування, 107 031,52 грн - 30% річних, 981 785,26 грн - пеня, 80 850,00 грн - штраф.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.03.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Мейкор на користь Акціонерного товариства Полтаваобленерго 51 268,06 грн попередньої оплати, 12 757,53 грн інфляційних нарахувань, 107 031,52 грн 30% річних, 485 117,63 грн пені, 40 425 грн штрафу, 21 223,47 грн витрат по сплаті судового збору.

Закрито провадження в частині стягнення 192 755,50 грн попередньої оплати.

В іншій частині вимог у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що з урахуванням п.4.5 договору відповідач свої зобов`язання щодо повідомлення позивача про неможливість виконати роботи за договором не виконав, тому позовні вимоги в частині стягнення 51 268,06 грн попередньої оплати за договором підряду № 1487 від 06.05.2019 задоволені судом.

Судом задоволено стягнення штрафу у розмірі 80850,00 грн на підставі п.7.2 договору, як обґрунтованого.

Щодо стягнення 981 785,26 грн пені, суд дійшов висновку про правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 970 235,26 грн. Стосовно стягнення 107 031,52 грн 30% річних та 13 828,04 грн інфляційних втрат, судом визнано обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення річних в сумі 107 031,52 грн. В частині стягнення інфляційних суд встановив, що позовні вимоги в цій частині є правомірними в сумі 12 757,53 грн. Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу та пені) на 70 %, суд, взявши до уваги майновий (фінансовий) стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та баланс їх інтересів, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором, ступінь виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій на 50% та стягнення 485 117,63 грн пені та 40 425,00 грн штрафу. Зазначена сума, на думку господарського суду, є достатньою мірою відповідальності для відповідача за порушення умов договору за порушення строків виконання робіт.

Товариство з обмеженою відповідальністю Мейкор з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2021 у справі №917/1364/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ Мейкор на користь АТ "Полтаваобленерго попередньої оплати в розмірі 244 023,56 грн, інфляційних нарахувань на суму боргу в розмірі 13 828,04 грн, 30% річних в розмірі 107 031,52 грн та штрафу в розмірі 80 850,00 грн відмовити у повному обсязі. Також просить зменшити розмір пені на 70%.

Скарга обґрунтована тим, що позивач в позові посилався на те, що відповідач виконав роботи лише частково на суму 333 476,44 грн, але під час слухання справи в суді першої інстанції між сторонами було досягнуто домовленість щодо прийняття робіт виконаних відповідачем ще до подачі позивачем позову до суду. Відповідно до домовленостей сторонами було створено комісію з приймання виконаних відповідачем робіт та проведено спільний огляд та заміри обсягів виконаних робіт. За результатами роботи комісії відповідачем було складено акт №3 приймання виконаних будівельних робіт на суму 244 962,89 грн та подано позивачу на підпис. У свою чергу позивач направив відповідачу акт дефектів по об`єкту: «Ремонт покрівлі фасаду адміністративної будівлі та прохідної Полтавської філії MEM AT «Полтаваобленего» від 18.01.2021, у якому зазначив, що під час обстеження комісією було виявлено недоліки допущені ТОВ «Мейкор», що включають прийняття виконаних робіт, а саме: - відсутність кутів зовнішніх складних цілісних до дошки, на змонтованому металосайдингу, площею 45 кв.м на будівлі прохідної Полтавської філії МЕМ АТ «Полтаваобленерго». Також був встановлений термін усунення зазначеного недоліку до 28 січня 2021 року. Відповідач листом від 19.01.2021 за вих.№19.012021-1 повідомив позивача, що для якісного усунення недоліків є необхідність проведення замірів необхідних елементів для подальшого їх виготовлення виробником. В зв`язку з цим, просив надати можливість доступу до даного об`єкта співробітників ТОВ «Мейкор» для проведення замірів, оскільки дані елементи (внутрішні та зовнішні кути) є нестандартними, а індивідуальними елементами для замовлення, строк виготовлення яких постачальником може скласти приблизно 14 днів після замовлення. В зв`язку з чим відповідач просив позивача продовжити строк усунення недоліків. Окрім того, відповідачем було наголошено, що виявлені позивачем недоліки не були враховані у акті виконаних будівельних робіт №3.

Зазначає, що відповідач неодноразово звертався до позивача про допущення працівників відповідача на об`єкт для здійснення замірів, які дадуть можливість усунути недоліки, але позивач ігнорував ці прохання, тим самим позбавивши відповідача можливості усунути недоліки визначені у акті дефектів. Позивач своїми діями, навмисно не дав можливості відповідачу усунути недоліки та з власної ініціативи склав акт виконаних робіт та довідку у яких безпідставно виключив роботи до яких у нього не було жодних претензій. У свою чергу, суд першої інстанції проігнорував даний факт та не надав йому жодної правової оцінки та безпідставно прийняв сторону позивача щодо прийняття робіт на суму 192 755,50 грн за актом виконаних робіт (КБ-3) від 20.01,2021, підписаного та складеного тільки позивачем.

Зауважує, що передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт (виявлені недоліки) у строк, визначений договором. Вважає, що ненадання позивачем можливості усунути недоліки зазначені у акті дефектів, які взагалі не були включені до актів виконаних будівельних робіт, позбавило позивача права не приймати такі роботи, а акт виконаних будівельних робіт на суму 244 962,89 грн є таким, що прийнятий. Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача попередньої оплати у розмірі 244 023,56 грн є безпідставними та такими, що не підлягали задоволенню, але судом першої інстанції не було взято до уваги та не надано жодної правової оцінки цим обставинам справи.

Посилається на те, що у зв`язку з тим, що відповідачем було виконано роботи за договором підряду №1487 від 06.05.2019 ще до направлення позивачем вимоги на суму 578 439,33 грн, що підтверджується діями позивача, а саме підписанням 18.01.2021 акту дефектів по об`єкту: Ремонт покрівлі і фасаду адміністративної будівлі та прохідної Полтавської філії МЕМ АТ Полтаваобленерго. Як зазначає апелянт, в подальшому позивач своїми діями, навмисно не дав можливості відповідачу усунути недоліки та з власної ініціативи склав акт виконаних робіт та довідку з яких безпідставно виключив роботи до яких у нього не було жодних претензій. За таких обставин, на думку апелянта, вимога позивача про стягнення з відповідача 244 023,56 грн попередньої оплати- основної заборгованості, сплаченої на виконання договору в якості передоплати, а в подальшому визнану судом у розмірі 51 268,06 грн, є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

ТОВ «Мейкор» вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 12 757,53 грн та 30% річних у розмірі 107 031,52 грн, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, на суму попередньої оплати, правова природа якої не змінилась й після припинення дії договору підряду, є такими, що стягнуті незаконно.

Також зазначає, що заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача 80850,00 грн штрафу за прострочення виконання робіт та 981 785,26 грн пені за прострочення виконання робіт свідчать про безпідставне намагання позивача застосувати до боржника (відповідача) подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне і те ж порушення договірного зобов`язання (прострочення виконання робіт), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Просить, з огляду на всі фактичні обставини, відсутність понесення позивачем будь-яких збитків в результаті дій відповідача та те, що виставлені позивачем штрафні санкції є надмірними та такими, що призведуть до збагачення позивача, а для відповідача стане непомірним тягарем, зменшити розмір штрафних санкцій на 70%.

07.06.2021 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6556), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що представниками AT «Полтаваобленерго» та ТОВ «Мейкор» було підписано акт дефектів від 18.01.2021, згідно якого сторонами було виявлено недоліки допущені ТОВ «Мейкор», що виключають прийняття виконаних робіт. Недоліки зазначені в вказаному акті дефектів з боку ТОВ «Мейкор» не усунуті. Натомість, листом №19.012021-1 від 19.01.2021 та листом №21.012021-2 від 25.01.2021 ТОВ «Мейкор» звернулося до AT «Полтаваобленерго» з проханням про надання перепустки для проведення замірів необхідних елементів для подальшого їх виготовлення для усунення недоліків зазначених у вказаному вище акті дефектів, а також з проханням продовжити строк усунення недоліків. AT «Полтаваобленерго» вважає, що з моменту укладення договору ТОВ «Мейкор» було виконано всі необхідні заміри та повинні були бути замовленні всі матеріали для виконання робіт: «Ремонт покрівлі і фасаду адміністративної будівлі та прохідної Полтавської філії MEM AT «Полтаваобленерго». При проведеному аналізі обсягу виконаних робіт комісією AT «Полтаваобленерго» було встановлено, що роботи згідно договору ТОВ «Мейкор» були виконані на суму 192 755,50 грн. Листом №05-43/1317 від 20.01.2021 AT «Полтаваобленерго» надіслало для підписання на адресу ТОВ «Мейкор» акти виконаних робіт №3, №4 на суму 192 755,50 грн, а також довідку про виконання будівельних робіт та витрат. На адресу AT «Полтаваобленерго» ці акти оформлені належним чином з боку ТОВ «Мейкор» не повернулись. Таким чином, AT «Полтаваобленерго» вважає вищевказані документи доказами, які визначають суму 192 755,50 грн фактично виконаних робіт по договору підряду №1487 від 06.05.2019. Отже, як зазначає позивач, Господарський суд Полтавської області вірно встановив, що надані позивачем акти приймання виконаних будівельних робіт (форма № КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма № КБ-3) від 20.01.2021 на суму 192 755,50 грн свідчать про обсяг виконаних відповідачем робіт, передбачених договором, за межами строку, визначеного договором та після підписання позову.

26.08.2021 до суду від позивача надійшли пояснення (вх.№9847).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2021 у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В., яка входила до складу колегії суддів, для здійснення розгляду судової справи №917/1364/20 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Бородіна Л.І.

У судовому засіданні 18.10.2021 було оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 14 год. 00 хв. 28.10.2021.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судове засідання не прибув.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 06.05.2019 між Акціонерним товариством "Полтаваобленерго", замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю Мейкор, підрядником, було укладений договір підряду № 1487, згідно з яким підрядник зобов`язався виконати та здати замовнику в установлений договором строк закінчені роботи, зазначені в п.1.2 цього договору, а замовник прийняти і оплатити такі роботи.

Відповідно до п.1.2 договору предметом цього договору є роботи: Ремонт покрівлі і фасаду адміністративної будівлі та прохідної Полтавської філії МЕМ АТ Полтаваобленерго; адреса виконання робіт м. Полтава, вул. М.Бірюзова, 47.

Згідно з п.1.3 договору обсяги (кількісні характеристики), виконуваних за цим договором робіт, визначені в дефектному акті, що є додатком № 2 до договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна цього договору без ПДВ становить 962500,00 грн, крім того ПДВ в розмірі 192500,00 грн. Загальна ціна договору з ПДВ становить 1 155 000,00 грн.

Загальна ціна договору є твердою і визначається згідно з кошторисною документацією, яка є додатком № 1 до цього договору і складається підрядником на підставі дефектного акту (п.3.2 договору).

Згідно з п.4.1 договору, розрахунки проводяться шляхом:

- попередньої оплати, яка здійснюється замовником до початку виконання робіт в розмірі 50% від загальної ціни договору;

- остаточний розрахунок здійснюється в строк до 5 банківських днів, перебіг якого починається з наступного дня після спливу 30 днів. Строк розрахунку обчислюється з моменту підписання уповноваженими представниками сторін актів приймання виконаних робіт (форма КБ-2в) та довідки про вартість виконаних робіт (форма КБ-3).

За умовами п.4.5 договору, у випадку одержання попередньої оплати та неможливості виконати свої зобов`язання, про що підрядник повідомляє замовника, підрядник повертає замовнику одержані грошові кошти не пізніше 5-ти банківських днів з моменту порушення строків виконання своїх зобов`язань. При порушенні зазначеного строку на суму неповернених коштів нараховуються індекс інфляції та 30% річних за користування грошовими коштами.

В п.5.1 договору вказано, що строк виконання робіт, передбачених цим договором становить до 01.09.2019. Строк виконання робіт обчислюється з моменту здійснення попередньої оплати згідно п.4.1 цього договору. Зміна строків виконання робіт відбувається виключно за згодою сторін та у випадках, визначених цим договором.

Пунктом 7.2 договору узгоджено, що за порушення строків виконання робіт з підрядника стягується пеня у розмірі 0,5% вартості робіт з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до п.10.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2019.

На виконання умов договору позивач перерахував відповідачу попередню оплату в розмірі 50% від загальної ціни договору у сумі 577 500,00 грн, на підтвердження чого надано платіжне доручення № 720190 від 16.05.2019 (а.с. 46 т.1).

27.12.2019 сторонами підписано додаткову угоду №1 до договору, згідно з якою, зокрема п.10.1 договору викладено в новій редакції: «Даний договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін та діє до 30.04.2020».

Як стверджує позивач, роботи відповідачем по договору були виконані частково на загальну суму 333 476,44 грн, та були прийняті позивачем за актом приймання виконаних робіт №1 за грудень 2019 року (форма КБ-2в) та довідкою про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) від 26.12.2019 на суму 213 122,27 грн, та за актом приймання виконаних робіт (форма КБ-2в) №2 за квітень 2020 року та довідкою про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) від 24.04.2020 на суму 120 354,17 грн (а.с.47-56 т.1).

Позивач зазначає, що ТОВ «Мейкор» у строк визначений п.5.1 договору роботи в повному обсязі не виконав.

28.04.2020 позивачем було направлено відповідачу вимогу № 10-73/7007 від 28.04.2020, в якій позивач повідомив відповідача про відмову від прийняття робіт по договору у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання та втратою інтересу. Вимагав протягом 7 календарних днів з дня отримання цієї вимоги в зв`язку з порушенням зобов`язання повернути кошти у розмірі 244 023,56 грн та сплатити санкції, передбачені умовами договору, а саме: 30% річних за користування грошовими коштами у розмірі 84 591,40 грн, пеню та штраф у розмірі 7% вказаної вартості робіт, з яких допущено прострочення їх виконання: 1 268 782,75 грн (а.с.57-62 т.1).

Відповідачем вимогу отримано 29.04.2020, однак залишено без задоволення (а.с.65 т.1).

За неналежне виконання відповідачем умов договору позивачем нараховано штраф у розмірі 80 850,00 грн, 981 785,26 грн пені на підставі п.7.2 договору, 107 031,52 грн 30% річних та 13 828,04 грн інфляційних нарахувань, встановлених п.4.5 договору.

Після відкриття провадження у справі позивач повідомив про прийняття ним робіт за договором на суму 192 755,50 грн та надав копії актів виконаних робіт №3 за січень 2021 року на суму 182 385,70 грн та №4 за січень 2021 року на суму 10 369,80 грн (форма КБ-2в), а також довідку про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) від 20.01.2021 на суму 192755,50 грн (а.с. 151-164 т.1).

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.526 ЦК України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 ст.837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.1 ст.843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 844 ЦК України ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч.1 ст.846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до ч.2 ст.854 ЦК України підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Укладеним між сторонами договором підряду №1487 від 06.05.2019 передбачено, що загальна ціна договору з ПДВ становить 1 155 000,00 грн, є твердою і визначається згідно з кошторисною документацією, яка є додатком №1 до цього договору і складається підрядником на підставі дефектного акту (п.3.1, 3.2 договору).

Пунктом 4.1 договору встановлено, що розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати, яка здійснюється замовником до початку виконання робіт в розмірі 50% від загальної ціни договору.

Платіжним дорученням №720190 від 16.05.2019 позивачем перераховано відповідачу попередню оплату в розмірі 50% від загальної ціни договору у сумі 577 500,00 грн.

Відповідно до п.5.1 договору строк виконання робіт за договором до 01.09.2019.

Як свідчать матеріали справи:

- 26.12.2019 між сторонами підписано акт №1 приймання виконаних робіт (форма № КБ-2в) за грудень 2019 року на суму 213 122,27 грн та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за грудень 2019 року (форма № КБ-3) на суму 213 122,27 грн;

- 24.04.2020 між сторонами підписано акт №2 приймання виконаних робіт (форма № КБ-2в) за квітень 2020 року на суму 120 354,17 грн та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за квітень 2020 року (форма № КБ-3) на суму 120 354,17 грн;

- 20.01.2021 позивачем підписано акт №3 приймання виконаних робіт (форма № КБ-2в) за січень 2021 року на суму 182 385,70 грн, акт №4 приймання виконаних робіт (форма № КБ-2в) за січень 2021 року на суму 10 369,80 грн, та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма № КБ-3) на суму 192 755,50 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем акт №3 приймання виконаних робіт (форма № КБ-2в) за січень 2021 року на суму 182 385,70 грн, акт №4 приймання виконаних робіт (форма № КБ-2в) за січень 2021 року на суму 10 369,80 грн та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма № КБ-3) за січень 2021 року на суму 192 755,50 грн не підписано, однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, підписання зазначених актів зі сторони позивача свідчить про визнання останнім факту виконання відповідачем робіт, передбачених договором.

Відповідно до ч.1 ст.75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Пунктом 2 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи факт визнання позивачем виконання відповідачем робіт на суму 192 755,50 грн після відкриття провадження у справі, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення вказаної суми попередньої оплати за відсутністю предмету спору на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, є законним та обґрунтованим.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції безпідставно прийняв сторону позивача щодо прийняття робіт на суму 192 755,50 грн за актами виконаних робіт від 20.01.2021, у яких позивач безпідставно виключив роботи до яких у нього не було жодних претензій. Однак, колегія суддів зазначає, що у випадку наявності спору щодо неврахування позивачем відповідачу обсягу робіт виконаних відповідачем спір може бути вирішений в загальному порядку.

Крім того, відповідачем в суді першої інстанції не надано жодного доказу на підтвердження виконання ним робіт у більшому обсязі, ніж визначено позивачем. Акт приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2020 року на суму 244 962,89 грн, наданий відповідачем до суду першої інстанції, підписаний лише з боку відповідача, не містить доказів його направлення позивачу, тому не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції в якості належного доказу на підтвердження виконання робіт на суму 244 962,89 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 51 268,06 грн попередньої оплати за договором підряду № 1487 від 06.05.2019, послався на п.4.5 договору, яким передбачено, що у випадку одержання попередньої оплати та неможливості виконати свої зобов`язання, про що підрядник повідомляє замовника, підрядник повертає замовнику одержані грошові кошти не пізніше 5-ти банківських днів з моменту порушення строків виконання своїх зобов`язань. Як зазначено в рішенні, свої зобов`язання щодо повідомлення позивача про неможливість виконати роботи за договором відповідач не виконав, кошти не повернув, роботи на цю суму не виконав.

Проте, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано п.4.5 договору, оскільки відповідач не відмовився від виконання робіт, а продовжував їх виконання після закінчення строку виконання робіт, встановленого договором, усвідомлюючи ризики відповідальності, передбачені п.7.2 договору.

У зв`язку з закінченням строку дії договору, встановленого додатковою угодою №1 від 27.12.2019, та відмовою позивача від прийняття виконання ТОВ «Мейкор» зобов`язання по договору підряду у зв`язку із втратою інтересу (вимога від 28.04.2020 №10-73/7007), вимога позивача про повернення коштів у розмірі 51 268,06 грн є обґрунтованою.

Позивачем заявлено до стягнення 13 828,04 грн інфляційних нарахувань та 107 031,52 грн 30% річних за користування грошовими коштами на підставі п.4.5 договору.

Статтею 625 ЦК України унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов`язання.

Нарахування, зокрема інфляційних втрат на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення 30% річних та інфляційних нарахувань, позивач послався на умови п.4.5 договору, яким передбачено, що у випадку одержання попередньої оплати та неможливості виконати свої зобов`язання, про що підрядник повідомляє замовника, підрядник повертає замовнику одержані грошові кошти не пізніше 5-ти банківських днів з моменту порушення строків виконання своїх зобов`язань. При порушенні зазначеного строку на суму неповернених коштів нараховуються індекс інфляції та 30% річних за користування грошовими коштами.

Однак, як вже зазначалось, у даному випадку даний пункт договору не підлягає застосуванню, оскільки відповідач не відмовлявся виконувати роботи, а продовжував їх виконання, а за таких обставин нарахування позивачем інфляційних та 30% річних за неповернення попередньої оплати є неправомірним, в зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині є необґрунтованим.

Статями 610, 611 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що за порушення строків виконання робіт з підрядника стягується пеня у розмірі 0,5% вартості робіт з яких допущено просточення виконання за кожний день просторочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Згідно положень частин 2- 3 ст.6 та ст.627 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, законодавець наділяє суб`єктів господарських відносин при укладенні договору правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

З огляду на викладені положення законодавства сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення негрошового зобов`язання - порушення строків виконання робіт.

Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст.231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Сторони договору, врегульовуючи між собою правовідносини щодо виконання робіт, досягли згоди щодо його умов, тобто вільно, на власний розсуд визначили та погодили умови договору, підписавши його; доказів того, що під час укладення правочину сторони пропонували інші умови в частині відповідальності за порушення договірних зобов`язань надано не було, протоколу розбіжностей стосовно застосування до підрядника відповідальності у виді нарахування штрафних санкцій у разі порушення договірних зобов`язань, передбачених розділом 7 договору, сторони не склали, тож дійшли висновку про можливість стягнення і пені, і штрафу, вказавши про різні види відповідальності, передбачені умовами договору.

Як зазначено вище, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня встановлено ст.549 ЦК України та ст.231 ГК України.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.2 ст.9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Таким чином, до правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (неустойка, штраф, пеня) слід застосовувати положення Глави 26 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 1 ст.173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто, в розумінні статей 173 та 230 ГК України пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених ч.4 ст.231 ГК України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №904/5770/18.

За таких обставин, посилання апелянта на те, що заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача штрафу за прострочення виконання робіт та пені за прострочення виконання робіт свідчать про безпідставне намагання позивача застосувати до боржника (відповідача) подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне і те ж порушення договірного зобов`язання (прострочення виконання робіт), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, є необґрунтованими з підстав наведених вище.

Позивач просить стягнути з відповідача 80 850,00 грн штрафу та 981 785,26 грн пені в розмірі 0,5% вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, з яких:

- 675 675,00 грн пеня за прострочення виконання робіт на суму 1 155 000,00 грн, період нарахування- з 01.09.2019 по 26.12.2020 (117 днів);

- 306 110,26 грн пеня за прострочення виконання робіт на суму 941 877,73 грн, період нарахування пені з 27.12.2019 по 29.02.2020 (65 днів).

Колегія суддів перевіривши наданий позивачем розрахунок вважає, що позивачем правомірно нараховано, а судом першої інстанції визнано обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 80 850,00 грн за прострочення виконання робіт понад 30 днів.

Щодо стягнення 981 785,26 грн пені суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим господарським судом правомірно встановлено, що позивачем неправильно встановлений початок та кінець перебігу прострочення виконання робіт за договором, зокрема не враховані вимоги ч. 5 ст. 254 ЦК України, за якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичного виконання договору не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені. В п. 5.1 договору сторони встановили строк виконання робіт за договором до 01.09.2019, тобто останнім днем виконання зобов`язання за договором є 01.09.2019 (неділя). З урахуванням ч.5 ст.254 ЦК України прострочення виконання зобов`язання з боку відповідача мало місце з 02.09.2019. Також позивач врахував в період прострочення зобов`язання день його часткового виконання прийняття робіт на суму 213 122,27 грн за актами приймання виконаних будівельних робіт (форма № КБ-2в) та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма № КБ-3) від 26.12.2019 -01.11.2020. Зазначене призвело до завищення розміру пені, заявленої до стягнення.

Проте, колегія суддів зазначає, що при перерахунку пені за заявлений позивачем період, судом першої інстанції помилково не було враховано день підписання сторонами акту виконаних робіт 26.12.2019, в той час як пеня за цей день підлягає нарахуванню з урахуванням суми виконаних робіт на суму 941 877,73 грн.

Суд апеляційної інстанції здійснивши перерахунок пені, дійшов висновку про правомірність заявлених вимог в частині стягнення пені в сумі 974 944,65 грн, у тому числі: 664 125,00 грн за прострочення виконання робіт на суму 1 155 000,00 грн за період з 02.09.2019 по 25.12.2020 (115 днів), 310 819,65 грн за прострочення виконання робіт на суму 941 877,73 грн за період з 26.12.2019 по 29.12.2020 (66 днів), в зв`язку з чим в іншій частині вимоги про стягнення пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення штрафних санкцій на 70%.

Статтею 233 ГК України передбачено, що якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу наведених норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки відповідача тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України), а також принципах господарського судочинства відповідно до ст.2 ГПК України.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач посилається на те, що позивачем нараховані штрафні санкції в загальному розмірі 1 183 494,82 грн, в той час як загальна сума договору підряду становить 1 155 000,00 грн, тобто розмір штрафних санкцій перевищує суму договору на 28 494,82 грн. Позивачем не надано доказів про понесення ним збитків у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань, штрафні санкції у розмірі 1 183 494,82 грн є надмірними та стануть непомірним тягарем для відповідача.

Враховуючи відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язань у спірних правовідносинах, ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій на 70% та стягнення з відповідача 292 483,39 грн пені та 24 255,00 грн штрафу. Зазначена сума є достатньою мірою відповідальності для відповідача за порушення умов договору за порушення строків виконання робіт.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2021 у справі №917/1364/20 слід змінити.

Відповідно до п.п.б), в) п.4 ч.1 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 269, 270, п.2 статті 275, п.4 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Мейкор задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2021 у справі №917/1364/20 змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в такій редакції:

« 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мейкор (вул. Котляревського, 3, м. Полтава, 36020, ) на користь Акціонерного товариства Полтаваобленерго (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022, ) 51 268,06 грн попередньої оплати, 292 483,39 грн пені, 24 255,00 грн штрафу; 16 605,94 грн витрат по сплаті судового збору.».

В іншій частині рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2021 у справі №917/1364/20 залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Полтаваобленерго (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Мейкор (вул. Котляревського, 3, м. Полтава, 36020, ) 7201,25 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.11.2021

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.А. Пуль