ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2021 Справа № 917/1374/21

м.Полтава

Суддя Кльопов І.Г. , розглянувши матеріали

за позовною заявою Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, пл. Перемоги, 2, м.Кременчук, Полтавська область,39600

до Приватного підприємства "Тайга-авто", вул.Занасипський шлях, 5, с.Нова Знам`янка, Кременчуцький район, Полтавська область,39704

про стягнення 178219,18грн.

встановив:

До Господарського суду Полтавської області року надійшла позовна заява Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до відповідача Приватного підприємства "Тайга-авто" про стягнення 178219,18грн. заборгованості з орендної плати за землю по договору оренди землі від 16.10.2020

Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що через несвоєчасну та неповну сплату відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою, що є протиправною бездіяльністю відповідача, Кременчуцька міська рада Полтавської області, як власник земельної ділянки, була позбавлена можливості отримати плату за її використання іншою особою за період з 03.09.2017 по 31.07.2021 в розмірі 178219,18 грн.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021 даний позов був переданий на розгляд судді Кльопову І.Г.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 31.08.2021 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

28.09.2021 за вхід. №10751 від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

11.10.2021 за вхід. №11250 від позивача надійшла відповідь на відзив.

В зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне:

16.10.2020 року між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та приватним підприємством «ТАЙГА-АВТО» (Відповідач) був укладений договір оренди землі (Договір) щодо земельної ділянки для закінчення будівництва, експлуатації та обслуговування капітальних буксових гаражів з кадастровим номером :02:001:0091, загальною площею 7496 кв.м, по в кварталі 297 в м. Кременчуці.

Пунктом 8. Договору передбачено, що договір укладено терміном на 15 (п`ятнадцять) років з дати укладення договору.

Пунктом 5. Договору урегульовано, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 7496 кв.м станом на 18.09.2020 року становить 2 847 580 грн. 48 коп., що є дійсною на дату укладення договору та підлягає щорічній індексації в порядку визначеному ст. 289 Податкового кодексу України.

Пунктом 9. Договору встановлено, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки щорічно та складає 85 427,41 грн. за рік із застосуванням в подальшому щорічних коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки землі Орендарем самостійно.

Пунктом 10. Договору встановлено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, встановлених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України форми, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Також, абзацами 7 та 8 пункту 28. Договору сторони домовились та відповідач взяв на себе зобов`язання, в місячний термін після державної реєстрації права оренди земельної ділянки нарахувати та сплатити заборгованість за фактичне використання земельної ділянки площею 7496 кв.м в розмірі 3% від грошової оцінки землі за період з 03.09.201по 03.09.2020 та нарахувати та сплатити орендну плату за фактичне використання земельної ділянки площею 7496 кв.м у розмірі 3% від грошової оцінки землі за період з 03.09.2020 до дня укладення договору оренди землі.

Позивач зазначає, що станом на день подачі позовної заяви відповідачем не виконані умови Договору оренди землі викладені у пункті 9 та абзаці 7 та 8 пункту 28. Договору, що є порушенням його умов та ст. 193 Господарського кодексу України.

Отже, через несвоєчасну та неповну сплату орендної плати за користування земельною ділянкою, що є протиправною бездіяльністю відповідача, Кременчуцька міська рада Полтавської області, як власник земельної ділянки, була позбавлена можливості отримати плату за її використання іншою особою за період з 03.09.2017 по 31.07.2021 в розмірі 178 219,18 грн.

Вищевказане і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору оренди землі.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 2 цього Закону України відносини, пов`язані з орендою землі регулюються Земельним кодексом України. Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. а також договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Однією з істотних умов договору оренди є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Пунктом 14.1.136 ст.14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, і платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (стаття 615 цього ж Кодексу).

Зі змісту вищезазначених норм законодавства вбачається, що основною метою оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Відповідно до вимог ст. 96 Земельного кодексу України, землекористувач зобов`язаний своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Через несвоєчасну та неповну сплату орендної плати за користування земельною ділянкою, що є протиправною бездіяльністю відповідача, Кременчуцька міська рада Полтавської області, як власник земельної ділянки, була позбавлена можливості отримати плату за її використання іншою особою за період з 03.09.2017 по 31.07.2021 в розмірі 178 219,18 грн.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті 11, 626 Цивільного кодексу України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно зі ст.288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

При цьому, згідно з п. 288.4 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендар

П.288.7. ст. 288 Податкового кодексу визначено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

З наведених положень Податкового кодексу України та Закону України «Про оренду землі» вбачається, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретним розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений в договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає порядок визначення орендної плати за землю.

Згідно приписів статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожний суб`єкт має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказана стаття Цивільного Кодексу України не встановлює вичерпного переліку способів захисту цивільного права, вказуючи на те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку (ст. 35 ЗУ «Про оренду землі»).

Приписами частини 1, 2 статті 13 Конституції України унормовано, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах територій України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За приписами частини 1 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі- продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За ст. 610, ч.І ст.612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За таких обставин відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання що 1, сплати орендної плати за землю.

Статтею 36 Закону України «Про оренду землі» визначено, що у ран невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, що передбачено ст.152 Земельного кодексу України.

Так, 16.10.2020 між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та приватним підприємством «ТАЙГА- АВТО» був укладений договір оренди землі (далі - Договір) щодо земельної ділянки для закінчення будівництва, експлуатації та обслуговування капітальних боксових гаражів з кадастровим номером :02:001:0091, загальною площею 7496 кв.м, по в кварталі 297 в м. Кременчуці.

Договір підписано як позивачем так і відповідачем без жодного застереження та зауваження.

Станом на день подачі позовної заяви відповідачем у повній мірі не виконані умови Договору оренди землі викладені у пункті 9 та абзаці 7 та 8 пункту 28. Договору, що є порушенням його умов та ст. 193 Господарського кодексу України.

Як зазначалося вище, сторони у Договорі оренди землі визначили, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 18.09.2020 року становить 2 847 580,48 грн. (п.5 Договору), а розмір орендної плати складає 85 427 грн. 41 коп. за рік.

Відповідно до приписів ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння зміна умов Договору не допускається, (ст.651 ЦК України).

Матеріалами справи не підтверджено, а відповідачем не надано жодного документ, який би підтверджував, що сторонами за їх згодою або за рішенням суду вносилися зміни до вищевказаного Договору у тому числі у розмір грошової оцінки земельної ділянки або у розмір орендної плати.

Матеріалами справи також не підтверджено, що п. 5 Договору у якому сторони визначили розмір грошової оцінки земельної ділянки, визнавався судом недійсним.

Отже, позивач та відповідач по справі узгодили у п. 5 Договору, що до розрахунків, які здійснюються на підставі укладеного Договору (у пункті 9 та абзаці 7 та 8 пункту 28. Договору) застосовується нормативно грошова оцінка у розмірі 2 847 580,48 грн.

Вказане спростовує думку відповідача, що «Крім того, в абзаці 7 п. 28 Договору оренди землі від 16.10.2020 року не зазначено, що нормативно грошова оцінка для обрахування орендної тати за фактичне використання земельної ділянки площею 7496 кв.м. за період з 03.09.2017року по 03.09.2020року складає 2847580 грн. 48 коп.».

При цьому, згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закон) України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативно-грошову оцінку.

Як вбачається з розрахунку, наявного у позовній заяві, його було здійснено на підставі нормативно грошової оцінки узгоджену сторонами у п. 5 Договору відповідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по кварталу 297 в м. Кременчуці (кадастровий номер :02:001:0091) від 18.09.2020 №2382, виданого Міськрайонним управлінням у Кременчуцькому районі та м Кременчуці, Горішніх Плавнях Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області. Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 24.07.2009 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кременчука Полтавської області" затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м. Кремснчука Полтавської області. Показники, які було застосовано для здійснення розрахунків, не змінювалися із дати прийняття цього рішення. Наведе свідчить, що жодних змін нормативно грошової оцінки земельної ділянки не відбувалося, а тому відповідні показники були аналогічними протягом всього спірного періоду.

Чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України «Про оцінку земель», не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула. (Відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19).

Вказане спростовує думку відповідача, що «В даному випадку, варто зазначити що в п. 5 Договору оренди землі від 16.10.2020 року сторони погодили, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 7496 кв.м станом на 18.09.2020 року становить 2847580грн. 48коп., що є дійсною на дату укладення договору та підлягає щорічній індексації в порядку, визначеному ст. 289 Податкового кодексу України, проте незрозуміло чому розраховуючи ніби то заборгованість по виплаті орендної плати за 2017-2019 роки позивач використовує нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 7496 кв.м. станом на 18.09.2020 року.

Інші аргументи сторін були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із п.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233,237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Тайга-авто" ( вул.Занасипський шлях, 5, с.Нова Знам`янка, Кременчуцький район, Полтавська область, 39704, код ) на користь Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, пл. Перемоги, 2, м.Кременчук Полтавська область,39600, ) - заборгованість у розмірі 178219,18грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 2673,29грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Кльопов І.Г.