РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.10.2021Справа № 910/12175/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи, справу за позовом Приватного підприємства «МІЖГІРСЬКЕ АТП 12138» (90000, Закарпатська обл., Міжгірський р-н, селище міського типу Міжгір`я, вулиця Незалежності, будинок 72) до Закарпатської обласної державної адміністрації (88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, площа Народна, будинок 4) про стягнення 464 473,80 грн,

за участю представників сторін:

від позивача - Колотуха І.О.;

від відповідача - не прибув,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «МІЖГІРСЬКЕ АТП 12138» (далі - позивач, ПП «МІЖГІРСЬКЕ АТП 12138») звернулось до Господарського суду міста Києва (далі - суд) з позовною заявою до Закарпатської обласної державної адміністрації (далі - відповідач, ЗАКАРПАТСЬКА ОДА) про стягнення 464 473,80 грн упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при розгляді конкурсних пропозицій позивача та ТОВ «ТРАНС-УЖ» відповідачем був порушений порядок розгляду та оцінки конкурсних пропозицій та оголошення переможця на вказаному рейсі, а саме п. 1 Додатку 5 до Порядку (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2018), у зв`язку з чим було прийнято протиправне протокольне рішення обласного конкурсного комітету від 11.10.2018 (протокол № 18/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), на підставі якого між відповідачем Закарпатською обласною державною адміністрацією та ТОВ «ТРАНС-УЖ» укладений Договір № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705,706 (об`єкт конкурсу № 16 Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706) від 14.11.2018 терміном на 5 років.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № № 260/1183/18 (провадження № 857/4272/19), залишеною без змін постановою Верховного суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі № 260/1183/18 (адміністративне провадження № К/9901/19150/19), визнано протиправним і скасовано протокольне рішення обласного конкурсного комітету від 11.10.2018 (протокол № 18/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині пропонувати організатору укласти з ТОВ «ТРАНС-УЖ» договір за об`єктом конкурсу № 16 Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 терміном на 5 років.

Приймаючи до уваги викладене, позивач вважає, що вищезазначеними незаконними діями відповідач відібрав у позивача обслуговування маршруту, передав таке обслуговування іншому перевізнику, чим позбавив позивача реальних заробітків, які він отримував будучи перевізником на цьому ж маршруті в попередній час, чим завдав збитків.

27.07.2021 автоматизованою системою документообігу суду здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер 910/12175/21 та справу передано на розгляд судді Демидову В.О.

Ухвалою суду від 02.08.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали. Позивачем, у строк встановлений ухвалою суду від 02.08.2021, подано заяву про усунення недоліків, з доданими до неї відповідними документами.

Ухвалою суду від 30.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд прави здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче засідання на 30.09.2021.

Вказаною ухвалою було задоволено клопотання представника позивача та ухвалено провести судове засідання 30.09.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення EasyCon відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 № 196.

Також вказаною ухвалою суду було встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження, а також для подання всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити направлення позивачу копії відзиву на позов та доданих до нього документів; визначено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позовну заяву. Відповідача попереджено, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини другої ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

22.09.2021 від представника позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

Судове засідання, призначене на 30.09.2021, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Демидова В.О. у відпустці, відтак судове засідання підлягає повторному призначенню.

На підставі викладеного, ухвалою суду від 04.10.2021 судове засідання у справі № 910/12175/21 призначено на 07.10.2021.

Ухвалою суду від 07.10.2021 судове засідання було відкладено на 28.10.2021.

У судове засідання 28.10.2021 представник позивача, який приймав участь в режимі відеоконференції надав свої пояснення, представник відповідача не прибув, повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні 28.10.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 2018 року ПП «МІЖГІРСЬКЕ АТП 12138» звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Закарпатської ОДА, треті особи: ТОВ «ТРАНС-УЖ» та Департамент інфраструктури, розвитку і утримання мережі автомобільних доріг загального користування місцевого значення та житлово-комунального господарства облдержадміністрації, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило:

- визнати протиправним і скасувати протокольне рішення обласного конкурсного комітету від 05.07.2018 (протокол № 16/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині: пропонувати облдержадміністрації переоголосити конкурс на об`єкт №13, №№ рейсів 705/706 Колочава - Ужгород;

- визнати протиправним і скасувати протокольне рішення обласного конкурсного комітету від 16.08.2018 (протокол № 17/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині: пропонувати облдержадміністрації переоголосити конкурс на об`єкт №14, №№ рейсів 705/706 Колочава - Ужгород;

- визнати протиправним і скасувати протокольне рішення обласного конкурсного комітету від 11.10.2018 (протокол № 18/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині пропонувати організатору укласти з ОСОБА_5 «ТРАНС - УЖ» договір за об`єктом конкурсу № 16 Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 терміном на 5 років;

- визнати нечинним (недійсним) і скасувати Договір за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705 706 від 14 листопада укладений між Закарпатською обласною державною адміністрацією та ТОВ «ТРАНС-УЖ».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 260/1183/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № № 260/1183/18 (провадження № 857/4272/19) рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 260/1183/18 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано протокольне рішення обласного конкурсного комітету від 11.10.2018 (протокол № 18/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині пропонувати організатору укласти з ТОВ «ТРАНС-УЖ» договір за об`єктом конкурсу № 16 Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 терміном на 5 років. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі № 260/1183/18 (адміністративне провадження № К/9901/19150/19) постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі №260/1183/18 залишено без змін.

Приймаючи до уваги викладене, позивач вважає, що вищезазначеними незаконними діями відповідач відібрав у позивача обслуговування маршруту, передав таке обслуговування іншому перевізнику, чим позбавив позивача реальних заробітків, які він отримував будучи перевізником на цьому ж маршруті в попередній час, чим завдав збитків, що і стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон № 2344-III) цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Забезпечення організації пасажирських перевезень покладається: на міських, приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території однієї територіальної громади, - на виконавчий орган ради, що представляє інтереси відповідної територіальної громади (ст. 7 Закону № 2344-III).

Відповідно до ст. 44 Закону № 2344-III, організація проведення конкурсу та визначення умов перевезень покладаються на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Порядок проведення конкурсів визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно зі п. 1 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008 № 1081, в редакції постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 № 180 (далі - Порядок), цей Порядок визначає, зокрема, процедуру підготовки та проведення конкурсу з перевезення пасажирів на міжміському і приміському автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі області (внутрішньообласний маршрут).

Відповідно до п. 2 Порядку, організатор - це орган виконавчої влади, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, який самостійно або із залученням робочого органу проводить конкурс.

Положеннями п. 8 Порядку передбачено, що переможця чи переможців конкурсу визначає організатор перевезень на підставі рішення конкурсного комітету окремо щодо кожного об`єкта конкурсу.

Організатор перевезень затверджує умови конкурсу, в тому числі обов`язкові, відповідно до статті 44 Закону України «Про автомобільний транспорт» (п. 10 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, обласним конкурсним комітетом було прийнято протокольне рішення від 11.10.2018 (протокол № 18/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині пропонувати організатору укласти з ТзОВ «ТРАНС - УЖ» договір за об`єктом конкурсу № 16 Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 терміном на 5 років.

У провадженні Закарпатського окружного адміністративного суду перебувала справа № 260/1183/18 за позовом ПП «МІЖГІРСЬКЕ АТП 12138» до Закарпатської ОДА, треті особи: ТОВ «ТРАНС-УЖ» та Департамент інфраструктури, розвитку і утримання мережі автомобільних доріг загального користування місцевого значення та житлово-комунального господарства облдержадміністрації, зокрема:

- про визнання протиправним і скасування протокольного рішення обласного конкурсного комітету від 11.10.2018 (протокол № 18/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині пропонувати організатору укласти з ОСОБА_5 «ТРАНС - УЖ» договір за об`єктом конкурсу № 16 Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 терміном на 5 років;

- про визнання нечинним (недійсним) і скасування Договору за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705 706 від 14 листопада, укладеного між Закарпатською ОДА та ТОВ «ТРАНС-УЖ».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 260/1183/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № № 260/1183/18 (провадження № 857/4272/19), залишеною в без змін постановою Верховного суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі № 260/1183/18 (адміністративне провадження № К/9901/19150/19) рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 260/1183/18 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано протокольне рішення обласного конкурсного комітету від 11.10.2018 (протокол № 18/2018) із визначення автомобільних перевізників на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути) в частині пропонувати організатору укласти з ТОВ «ТРАНС-УЖ» договір за об`єктом конкурсу № 16 Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 терміном на 5 років. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд зазначає, що частиною другою ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як вказано в частині четвертій ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18).

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми ст. 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», № 24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», № 3236/03 від 03.04.2008).

Отже, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № 260/1183/18 (провадження № 857/4272/19) та постанова Верховного суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі № 260/1183/18 (адміністративне провадження № К/9901/19150/19), які набрали законної сили у порядку передбаченому ГПК України, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Обставини, які встановлені у вказаному судовому рішенні по справі № 260/1183/18, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» передбачено, що за змістом частини п`ятої ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Як зазначалось, у справі Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/1183/18 була заявлена вимога про визнання нечинним (недійсним) і скасування Договору за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705 706 від 14 листопада, укладеного між Закарпатською ОДА та ТОВ «ТРАНС-УЖ».

Проте, як встановлено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № № 260/1183/18 (провадження № 857/4272/19), ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 було закрито провадження у даній справі у частині позовних вимог про визнання нечинним (недійсним) і скасування договору за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 від 14.11.2018, укладеного між Закарпатською ОДА та ТОВ «ТРАНС-УЖ».

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно п.п. 5, 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 215 та ст. 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до суду за відповідною підвідомчістю за захистом свої прав та визнання нечинним (недійсним) і скасування Договору за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 від 14.11.2018, укладеного між Закарпатською ОДА та ТОВ «ТРАНС-УЖ», та про застосування наслідків його недійсності (застосування наслідків недійсності нікчемного правочину), як і не містять копій самого Договору, хоча посилання на нього як на підставу позову міститься в позовній заяві.

Таким чином, вказаний Договір за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 від 14.11.2018, укладений між Закарпатською ОДА та ТОВ «ТРАНС-УЖ», не визнано нечинним (недійсним), в судовому порядку не скасований, його сторонами виконувався. Позивач також не є стороною вказаного договору і не має стосунку до процесу виконання зобов`язань за ним, що, відповідно, виключає можливість стягнення збитків саме з підстав виконання названого договору його учасниками.

Матеріали справи не містять також докази, що Договір за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 від 14.11.2018, укладений між Закарпатською ОДА та ТОВ «ТРАНС-УЖ», в момент його укладення суперечив нормам чинного законодавства України, а саме ст.ст. 43, 44 Закону № 2344-III та п.п. 10, 12, 34, 40, 41 Порядку.

Доказів здійснення позивачем дій щодо відновлення свого права як перевізника пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 після скасування в судому порядку протокольного рішення обласного конкурсного комітету від 05.07.2018 (протокол № 16/2018) в матеріали справи не надано.

Положеннями п.п. 5 п. 55 Порядку передбачено, що у разі скасування судом рішення щодо результатів конкурсного комітету, організатор зобов`язаний провести новий конкурс за об`єктом (об`єктами), за яким (якими) було прийнято таке рішення суду.

В матеріалах справи відсутні посилання позивача на невчинення організатором дій щодо проведення нового конкурсу за об`єктом, за яким було прийнято таке рішення суду.

Згідно частинами першою та другою ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частини третя та четверта ст. 74 ГПК України).

Як зазначає позивач, рішеннями адміністративних судів доведено незаконність дій та вину відповідача, який по суті незаконно не визнав переможця конкурсу позивача і в наслідок цих дій позивач втратив доходи, які б він міг реально отримати, як він це робив у попередній період коли обслуговував автобусний маршрут Колочова-Ужгород № 705/706.

Отже, збитки, заявлені позивачем, складаються з неотриманого прибутку у вигляді доходів, які б він міг реально отримати за час неможливості обслуговувати автобусний маршрут Колочова-Ужгород № 705/706 (упущена вигода).

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В силу частини першої ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга ст. 22 ЦК України).

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (частина четверта ст. 623 ЦК України).

Відповідно до частини другої ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ст. 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Позивач стверджує, що внаслідок незаконного рішення відповідача, який по суті незаконно не визнав переможця конкурсу позивача і в наслідок цих дій позивач втратив доходи, які б він міг реально отримати, як він це робив у попередній період коли обслуговував автобусний маршрут Колочова-Ужгород № 705/706, тобто несе збитки у своїй господарській діяльності у вигляді недоотриманого доходу (упущеної вигоди).

Суд зазначає, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, зокрема, упущеної вигоди (у розумінні ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України) необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; наявність збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника та збитками; вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Судом встановлено, що дії відповідача, якими останній відібрав у позивача обслуговування маршруту та передав таке обслуговування іншому перевізнику, оформлені протокольним рішенням обласного конкурсного комітету від 11.10.2018 (протокол № 18/2018), визнанні в судовому порядку незаконними та скасовані, у зв`язку з чим судами адміністративної юрисдикції було захищене порушене право позивача на можливість здійснення перевезень по вказаному маршруту через проведення нового конкурсу та укладання відповідного договору.

Договір про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, як це слідує з вимог ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 7, 43 - 45 Закону № 2344-III, а також п.п. 1, 5, 8, 46, 47, 49, 51, 53 Порядку, укладається організатором за результатами проведеного конкурсу та відповідно є єдиною підставою для здійснення перевезень на маршрутах загального користування.

Саме наявність діючого Договору за № 181816 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування Колочава - Ужгород, рейси №№ 705/706 від 14.11.2018, укладеного між Закарпатською ОДА та ТОВ «ТРАНС-УЖ», є підставою неможливості здійснення перевезень на вказаному маршруті позивачем.

При цьому суд позбавлений можливості враховувати заходи, вжиті позивачем для одержання доходів в оспорюваний період, оскільки докази вжиття таких заходів відсутні в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з п. 5 частини першої ст. 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII (далі - Закон № 222-VIII), ліцензія - право суб`єкта господарювання на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Нормативне тлумачення змісту терміну «ліцензування» наведене в п. 6 частини першої ст. 1 Закону № 222-VIII, відповідно до якої ліцензування - засіб державного регулювання провадження видів господарської діяльності, спрямований на забезпечення безпеки та захисту економічних і соціальних інтересів держави, суспільства, прав та законних інтересів, життя і здоров`я людини, екологічної безпеки та охорони навколишнього природного середовища.

Приписами п. 24 частини першої ст. 7 Закону № 222-VIII визначено, що такий вид господарської діяльності як перевезення пасажирів підлягає ліцензуванню.

Відповідно до частини третьої ст. 19 Закону № 222-VIII, контроль за додержанням ліцензіатами ліцензійних умов здійснюють у межах своїх повноважень органи ліцензування, крім Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка здійснює контроль відповідно до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», шляхом проведення планових і позапланових перевірок відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Таким чином, системний аналіз викладених вище нормативно-правових актів свідчить про те, що суб`єкт господарювання, який виявив бажання займатися певним видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, повинен звернутися до відповідного органу за отриманням ліцензії, при цьому попередньо надавши перелік визначених законодавством документів та виконавши ліцензійні умови (в даному випадку, які стосуються пасажирських перевезень).

Згідно з пп. 4 п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює ліцензування господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним, залізничним транспортом.

З електронного кабінету перевізника, розміщеного на веб-порталі Державної служби України з безпеки на транспорті (https://e-services.dsbt.gov.ua/), вбачається, що позивачу, ПП «МІЖГІРСЬКЕ АТП 12138» видана ліцензія з 29.03.2012, якою надано дозвіл на наступні види робіт: внутрішні перевезення пасажирів автобусами; стан ліцензії - дійсна, засоби провадження господарської діяльності (3) (реєстраційні номери): AO9481AM, AO3217BT та AO9071BM.

При цьому, ліцензії на здійснення міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування зі строком дійсності в період з листопада 2018 року по липень 2020 року в матеріали справи не надана.

Згідно зі ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.ст. 76, 78, 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, а також вжиття кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди, а тому суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 464 473,80 грн відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Приймаючі до уваги викладене, згідно з умовами ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 03.11.2021.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ