ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2021 року м.Дніпро Справа № 904/7154/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Антоніка С.Г., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання Ковзикові В.Ю.

Представники сторін:

від відповідача: Малєєва О.М., довіреність №245-К-Н-О від 11.01.2020 р., адвокат;

представник позивача не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений судом належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2021 (повний текст складено 16.07.2021 суддя Колісник І.І.) у справі №904/7154/20

за позовом Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Київ

про стягнення 238 693,87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 238 693,87 грн. з яких: 18 076,13 грн - орендна плата за період з 15.04.2020 по 22.07.2020; 220 617,74 грн - неустойка відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за період з 15.04.2020 по 22.07.2020,

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2021 у справі №904/7154/20 позовні вимоги Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення 238 693,87 грн - задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на користь Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойку у сумі 220617,74 грн, судовий збір у сумі 3309,26 грн, судові витрати, пов`язані з пересиланням поштової кореспонденції у сумі 27,73 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство комерційного банку "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки у сумі 220617,74 грн., судового збору у сумі 3309,26грн., судових витрат, пов`язаних з пересиланням поштової кореспонденції у сумі 27,73 грн. та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині апелянт просить залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2021 у справі №904/7154/20 без змін.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- зі сторони Банку було направлено листи №Е.18.0.0.0/4-261 та №Е.18.0.0.0/4-262 від 22.01.2020 на адресу Позивача та балансоутримувача - Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара щодо наміру продовжити договірні відносини.

Обставини вчинення орендарем; дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.

- Банком було направлено лист №Е. 18.0.0.0/4-3247 від 03.06.2020 щодо подовження договірних відносин, де останній просив розглянути можливість подовжити договір на новий строк. Однак, Позивачем було проігноровано та не надано відповіді на численні звернення Банку щодо наміру продовжити договірні відносини.

- вказані листи Банку були отримані Позивачем, на підтвердження чого, додаємо відповідь останнього на адвокатський запит, у якому міститься підтвердження отримання Позивачем вказаних листів щодо наміру Банку продовжити договірні відносини.

Позивач повністю усвідомлюючи намір з боку Банку продовжити договірні відносини повністю проігнорував такі пропозиції.

- матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт отримання листа №11-02-01812_ від 02.04.2020 та будь яких інших доказів про його вручення AT КБ «Приватбанк», що у свою чергу унеможливлює встановити факт отриманая саме цього листа останнім.

- позивач не належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення інформації про намір припинити дію договору оренди, не надсилав відповідну заяву рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу Орендаря.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях зазначає, що:

- незважаючи на умови визначені Договором оренди нерухомого майна, відповідач надав до Регіонального відділення акт приймання-передачі лише від 22.07.2020.

Несвоєчасне неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до скаржника неустойки.

- листом від 19.02.2020 № 16-02-01081 Регіональне відділення звернулось до Баласоутримувача ДНУ ім. Олесі Гончара з питань надання згоди на продовження договору оренди та необхідності надання відповідних документів для здійснення оцінки вартості майна, що перебуває в оренді.

Документи, необхідні для здійснення оцінки об`єкта оренди, ні Відповідачем ні Балансоутримувачем не надані.

Будь - яка інша заява щодо пролонгації договору оренди від 08.04.2016 № 12/02-5976-ОД з наданням документів підтверджуючих виконання умов Договору визначених п. 5.16. та нова незалежна оцінка об`єкту оренди від Відповідача не надходила.

- перешкод у поверненні об`єкта оренди Регіональне відділення жодним чином не чинило, навпаки своїми листами Орендодавець неодноразово повідомляв Орендаря про наслідки несвоєчасності повернення орендованого майна.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 поновлено строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2021 у справі №904/7154/20. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 27.10.2021 о 12:20 годин. Зупинено дію оскаржуваного рішення.

Представники позивача у судове засідання не з`явився. Про дату час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №392.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, згідно з Порядком ведення державного реєстру судових рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. за № 740, кожна фізична або юридична особа має загальний доступ до судових рішень, внесених до Реєстру. Відкритий доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється цілодобово та безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Таким чином, представники сторін мають можливість ознайомитись з текстами процесуальних документів по вказаній справі в державному реєстрі судових рішень.

Беручи до уваги, що неявка представника позивача не перешкоджає перегляду справи по суті, матеріали справи є достатніми для її розгляду у судовому засіданні, справа переглядалася без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

27.10.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

Між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Дніпропетровській області, правонаступником якого відповідно до наказу Фонду державного майна України № 39 від 17.01.2019 є Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі позивач, орендодавець) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк", яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі відповідач, орендар), укладено договір № 12/02-5976-ОД від 08.04.2016 оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (далі - договір).

Листом № 11-02-01812 від 02.04.2020 позивач звернувся до відповідача та балансоутримувача Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, в якому повідомив про припинення договору оренди з 08.03.2020 та просив терміново повернути орендоване майно за актом приймання-передачі балансоутримувачу (а.с. 23).

На підтвердження доказів надсилання зазначеного листа відповідачу позивач надав фіскальний чек від 02.04.2020 за змістом якого надсилання здійснено рекомендованим листом без повідомлення за ідентифікаційним штрих-кодом № 851. Оригінал фіскального чеку було досліджено судом у судовому засіданні 06.07.2021 (а.с. 23).

Строк дії договору оренди припинився 08.03.2020, однак відповідач орендоване майно повернув балансоутримувачу лише 22.07.2020, яким користувався після закінчення строку дії договору оренди.

Доказом повернення об`єкта оренди є належним чином оформлений акт приймання-передачі від 22.07.2020 (а.с. 27).

Позивачем нараховано до стягнення з відповідача заборгованість у загальній сумі 238 693,87 грн, з яких: 18 076,13 грн - орендна плата за період з 15.04.2020 по 22.07.2020; 220 617,74 грн - неустойка відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за період з 15.04.2020 по 22.07.2020.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

З урахуванням довідів і вимог апеляційної скарги, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення обставин укладання 08.04.2016р. між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Дніпропетровській області, правонаступником якого є Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк", яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 12/02-5976-ОД (далі - Договір), передачі об`єкту оренди орендарю в платне користування за актом приймання-передачі від 08.04.2016р.; пролонгації строку дії Договору, відповідно до Додаткової угоди від 06.04.2018р., з 08.04.2017 по 07.03.2020 включно; припинення строку дії договору оренди 08.03.2020; відсутності з боку позивача перешкод у поверненні об`єкта оренди.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині неприйняття до уваги заперечень відповідача про неотримання ним листа № 11-02-01812 від 02.04.2020р. (а.с. 23) з огляду на наступне:

В якості спрямування на адресу Відповідача Листа № 11-02-01812 від 02.04.2020р., позивачем до позовної заяви додано копію фіскальноо чеку від 02.04.2020р. (з.с.23).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що за поштовим відправленням № 55, про яке йдеться у фіскальному чеку від 02.04.2020р. (з.с. 22) на його адресу позивачем було спрямовано інша кореспонденція, ніж Лист № 11-02-01812 від 02.04.2020р.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Відповідно, доводи апеляційної скарги в частині неотримання відповідачем Листа № 11-02-01812 від 02.04.2020р. носять характер

Таким чином, заперечення відповідача про неотримання ним листа свідчать про використання апелянтом концепції негативного доказу, яка сама по собі порушує принцип змагальності і є логічною помилкою.

Місцевий господарський суд правомірно послався на практику Верховного Суду, зазначивши, що заперечення відповідача в частині неотримання зазначеного листа судом не приймається з огляду на те, що сам лише факт неотримання ним поштової кореспонденції, надісланої за належною адресою не може вважатися поважною причиною, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для направлення кореспонденції. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12 (провадження № 61-4961св19) та у постанові від 11 червня 2021 року у справі № справа № 2-6236/11 (провадження №61-6596ск20).

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України). Це положення закріплює один з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин принцип свободи договору, який включає в себе наступні складові:

1) свобода в укладенні договору, тобто відсутність будь-яких примусів, щодо того, вступати суб`єктам в договірні відносини, чи ні;

2) свобода вибору характеру договору, що укладається. Сторони самі для себе вирішують, який саме договір їм укладати. При цьому, вони можуть укладати як договір, що передбачений чинним законодавством, так і такий, що ним не передбачений, проте відповідає загальним засадам цивільного законодавства (частина 1 статті 6 Цивільного кодексу України).

3) вільний вибір контрагента за договором, тобто сторони шукатимуть того контрагента, який максимально підходить їм за тими чи іншими ознаками.

4) вільний вибір умов договору, що означає, що сторони на власний розсуд визначають зміст цього договору, формують конкретні умови.

Таким чином, спрямувавши 02.04.2020р. на адресу відповідача та балансоутримувача Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Листа № 11-02-01812, позивач скористався принципом свободи договору, підтвердив припинення строку дії договору з 08.03.2020 р.

Відповідно до пункту 10.9 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передавання між орендарем та балансоутримавачем, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у двотижневий термін з моменту його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.10 договору).

Зі змісту листів № Е.18.0.0.0/4-261 та № Е.18.0.0.0/4-262 від 22.01.2020р. (а.с. 51,52) колегія суддів не вбачає, що відповідачем узгоджувалися його дії щодо повернення орендованого майна балансоутримувачу у відповідності до умов договору.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження належного виконання ним умов Договору оренди в частині повернення орендованого майна за визначеним умовами договору порядком.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що зміст листів № Е.18.0.0.0/4-261 та № Е.18.0.0.0/4-262 від 22.01.2020р. щодо наміру продовжити договірні правовідносини, свідчить про відсутність у відповідача умислу на ухилення від повернення майна відхиляються як такі, що суперечать фактичним обставинам справи.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 ГПК України).

Верховний Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

З урахуванням аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає більш вірогідним факт ухилення відповідача від повернення орендованого майна, ніж твердження останього про відсутність у нього умислу на ухилення від повернення майна, що, в свою чергу, виключає можливість звільнення відповідача від негативних наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно, місцевий господарський суд, оцінивши докази відповідача, спрямовані на продовження строку дії спірного договору, у тому числі й лист № Е.18.0.0.0/4-261 від 22.01.2020 про намір продовжити строк дії договору, обґрунтовано дійшов висновку, що такий намір відповідача не є визначальним для продовження строку дії договору оренди, вирішальним є волевиявлення власника майна, у даному разі відсутність його бажання на продовження орендних відносин з відповідачем, заявленим у визначений законом строк.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення у справі № 904/7154/20 ухвалене місцевим господарським судом без урахування висновків щодо застосування норм права (частини 2 статті 785 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах ВСУ № 3-85гс14 від 02.09.2014р. , Верховного Суду № 914/4238/15 від 11.04.2018р., № 910/14032/17 від 24.04.2018р., № 910/16362/18 від 09.09.2019р., № 910/1806/17 від 08.05.2018р., № 910/20370/17 від 13.12.2019р., оскільки висновки в зазначених справах і у справі № 904/7154/20, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є різними, у кожній з зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегією суддів Центрального апеляційного господарського суду при перегляді рішення суду першої інстанції не встановлено допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2021 у справі №904/7154/20 слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4 963,89 грн. (а.с. 136) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2021 у справі №904/7154/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2021 у справі №904/7154/20 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4 963,89 грн. покласти на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, )

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 08.11.2021

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік

Суддя О.В. Березкіна