ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2796/21

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Кухар Н.М.
при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Військової частини НОМЕР_1 , м. Чугуїв Харківської області,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології", м.Харків,
про визнання недійсним договору,
за участю представників:
позивача - Краснокутського О.В. (довіреність № 148/9/48/1375 від 16.09.2021);

Оселедька В.Г. (довіреність № 148/9/48/1434 від 24.09.2021);

відповідача - Яровенко О.Ю. (ордер серії ВІ № 1052882 від 10.08.2021);

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою (вх. № 2796/21 від 14.07.2021) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" про визнання недійсним на майбутнє договору про вирощування сільськогосподарських культур №7 від 08.05.2019, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології". Позовні вимоги обґрунтовано відсутністю достатнього обсягу повноважень на укладення оспорюваного договору, а також недотриманням порядку його погодження.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.07.2021 вищевказану позовну заяву було залишено без руху на підставі ч. 1 ст. 174 ГПК України.

Ухвалою господарського суду від 27.07.2021, після усунення недоліків, позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі № 922/2796/21 за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 26.08.2021, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач намагається протиправно припинити договірні відносини з відповідачем. Відповідач вважає, що дія Постанови Кабінету міністрів України від 11.04.2012 № 296, на яку посилається позивач, не розповсюджується на правовідносини за спірним договором. На думку відповідача, з позовної заяви не вбачається, яким чином відсутність відповідного погодження мала вплинути на дію договору, права та обов`язки сторін, враховуючи існування договору протягом двох років та виконання своїх обов`язків кожною зі сторін. Крім того, як вказує відповідач, позивачем не доведено реальності фактів, на які він посилається, як на підставу обґрунтованості своїх вимог.

01.09.2021 позивач надав до суду відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якому не погодився з викладеними у ньому доводами. Зокрема, позивач зазначив, що відповідач безпідставно ототожнює дію Договору з визначеними Законом (ст. 203 ПК України) вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст якого не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та недодержання яких чи то сторонами чи то стороною в момент вчинення правочину, є підставою його недійсності в силу за приписом статті 215 ЦК України.

Протокольною ухвалою господарського суду від 21.09.2021 строк підготовчого провадження у справі № 922/2796/21 продовжено на 30 днів - до 25.10.2021.

19.10.2021 до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких відповідач в обґрунтування заперечень проти позову, послався на постанову Верховного Суду України від 21.09.2021 у справі № 6-1512цс16, за висновками якого відсутність у договорі однієї чи більше з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували їх умови, отже незгода позивача з умовами виконання договорів не може бути підставою для визнання її прав порушеними в момент укладення договорів та визнання їх недійсним з цих підстав. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не зазначено, які саме його права є порушеними та підлягають захисту.

Протокольною ухвалою від 19.10.2021 підготовче провадження у справі №922/2796/21 закрито; розгляд справи по суті призначено на 28.10.2021.

У судовому засіданні, яке відбулося 28.10.2021, представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечувала; просила відмовити у його задоволенні та покласти на позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

08.05.2019 між Військовою частиною НОМЕР_1 (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" (відповідач) було укладено Договір № 7 про вирощування сільськогосподарських культур, згідно з п. 1.1 якого з метою залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності і життєдіяльності Збройних сил України та відповідно до ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони", сторони домовилися про вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках площею 469 га, які надані стороні-1 (позивачу) в безстрокове користування та можливостей сторони-2 (відповідача) діяти, а саме: вирощування зернових сільськогосподарських культур.

За умовами пункту 1.2 Договору сторони домовилися, що обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:

- сторона-1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки, яка надана в безстрокове користування для вирощування сільськогосподарських культур;

- сторона-2 бере в користування земельні ділянки та власними коштами проводить необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу з вирощування сільськогосподарських культур.

Розділами 2, 3 та 4 Договору визначені обов`язки обох сторін.

Розділом 6 договору обумовлені внески і частки сторін.

У Договорі сторони також передбачили розподіл результатів спільної діяльності та спільні витрати і збитки сторін.

Відповідно до п. 11.2 Договору, цей Договір укладений строком на сім сільськогосподарських років тобто до 2026 року включно.

Позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, як такий, що не відповідає вимогам Закону з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Земельна ділянка, яка залучена військовою частиною до спільної діяльності з відповідачем за оспорюваним договором, належить до категорії земель оборони, оскільки надавалась для розміщення військовій частині, а отже, порядок її використання є предметом регулювання Закону України "Про використання земель оборони".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі військові частини).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони", військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України; особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.

Приписами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

У відповідності до пунктів 1, 15, 16, 19 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997, землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.

Надання в користування земельних ділянок для потреб Збройних Сил України здійснюється в порядку, передбаченому статтею 19 Земельного кодексу України. Земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.

Згідно з приписами ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, позивач зазначає, що зазначеними вище законодавчими приписами встановлено особливий порядок укладення певних видів господарських договорів, що свідчить про відповідний обов`язок сторін бути обізнаними з його положеннями та неухильно його дотримуватися.

Відповідно до статей 3 і 10 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2000 року № 1171 затверджено Перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони", військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Частиною першою статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Статтями 1, 3 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" унормовано, що господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.

Господарська діяльність у Збройних Силах України здійснюється з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності.

Суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 65 Земельного кодексу України землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та. організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом. Водночас, Кабінетом Міністрів України на даний час такий порядок не визначено.

З огляду на викладене, позивач вважає за доцільне застосувати до відносин, що склалися у зв`язку з укладенням спірного договору, положення Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012, без додержання вимог якого, а саме без погодження Кабінетом Міністрів України, укладено між сторонами спірний договір.

Крім того, позивач зазначає, що у відповідності до пунктів 36, 39, 40 Положення Міністерства оборони України про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997, військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок. Передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів. Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

За змістом статей 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення учасника якого має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 та п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9).

Згідно з приписами ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом, укладений між сторонами Договір № 7 від 08.05.2019 про вирощування сільськогосподарських культур за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність.

За приписами ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, а його умови, в тому числі координація спільних дій учасників, ведення їх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 ЦК України).

Обґрунтовуючи недійсність укладеного між сторонами договору, позивач посилається на недотримання сторонами під час укладення спірного договору Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012, згідно з яким суб`єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб`єкту управління об`єктами державної власності, звернення щодо погодження укладення договору; рішення про погодження укладення договору приймає Кабінет Міністрів України.

Дійсно, матеріали справи не містять доказів на підтвердження погодження Кабінетом Міністрів України укладення між сторонами Договору № 7 від 08.05.2019 №7 про вирощування сільськогосподарських культур.

Водночас, судом встановлено, що на протязі 2019-2020 років умови договору сторонами виконувались належним чином.

Проте, в лютому 2021 року відповідачем було отримано від Військової частини А-4104 повідомлення про припинення договору, викладене у листі від 19.01.2020 за вих. №148/9148/64, в якому наголошено про припинення з 19.01.2021 дії договору №7 від 08.05.2019, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Об`єднані інформаційні технології", в результаті виникнення у відповідача права на односторонню відмову від договору. У відповідь на цей лист, ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" листом від 25.02.2021 повідомило позивача про відсутність передбачених законом та договором підстав і обставин, з якими пов`язується виникнення у відповідача права на односторонню відмову від договору.

В березні 2021 року відповідач отримав від Військової частини А-4104 повторне повідомлення про відмову від договору, викладене у листі від 19.03.2021 за вих. №148/9148/423, в якому наведені аналогічні раніше викладеним підстави для припинення договору № 7 від 08.05.2019 - у зв`язку з односторонньою відмовою від нього з боку позивача, та наголошено на припиненні дії цього договору з 19.01.2021.

В подальшому позивачем було укладено договір аналогічного змісту з ТОВ "Агросервіс Гранд".

Як вбачається із п. 11.2 укладеного між сторонами у справі договору, його укладено строком на 7 сільськогосподарських років, тобто по 2026 сільськогосподарський рік включно. Умови договору вважаються виконані в повному обсязі після складання актів звірки взаєморозрахунків. Акти звірки взаєморозрахунків мають бути складеними та підписаними уповноваженими особами сторін не пізніше 05 лютого кожного наступного за звітним року, або 01 листопада кожного звітного року у випадку не виконання п. 7.5 договору.

Згідно з ч. 2 ст. 1142 ЦК України, учасник договору простого товариства, укладеного на визначений строк, або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова, має право вимагати розірвання договору у відносинах з іншими учасниками через поважну причину з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, завданих розірванням договору.

Проте, договір був розірваний позивачем в односторонньому порядку без згоди на те відповідача, без визначення будь-яких поважних причин, та укладено аналогічний договір з іншою юридичною особою.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.08.2021 по справі №922/1372/21 (суддя Лаврова Л.С.) були частково задоволені позовні вимоги ТОВ "Об`єднані інформаційні технології"; визнано недійсним односторонній правочин Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від договору про вирощування сільськогосподарських культур № 7 від 08.05.2019, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології", який оформлений листом від 19.01.2020 за вих. №148/9148/64; визнано недійсним односторонній правочин Військової частини А-4104 щодо відмови від договору про вирощування сільськогосподарських культур № 7 від 08.05.2019, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології", який оформлений листом від 19.03.2021 за вих. № 148/9148/423.

13.08.2021 ТОВ "Об`єднані інформаційні технології" подано до господарського суду позов про визнання недійсним договору про вирощування сільськогосподарських культур від 02.04.2021, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Агросервіс Гранд" та визнання права власності на посіви. Станом на даний час у справі № 922/3247/21 за вищевказаним позовом триває підготовче провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб`єктивного права з боку відповідача.

При вирішені данного спору , суд вважає за необхідне застосувати постанову Об`єднаної палати ВС/КГС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, якою було надано наступні висновки:

- особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищене та відновлено.

На обґрунтування цього твердження ОП ВС/КГС зазначила, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Внаслідок цього захисту має реально відбуватись припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта та відновлення порушених прав.

Спосіб захисту розглядається як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення мети цього захисту права.

Конституція гарантує можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагається, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим - тобто порушення дійсно повинно мати місце і стосуватись індивідуально виражених прав або інтересів позивача. Отже, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює чи особа дійсно має порушене право, і чи це право порушено відповідачем.

При вирішені позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст. 3,15,16 ЦК України, за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та у чому полягає його порушення , оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

У постанові від 14.07.2021 у справі № 506/450/19 Верховний Суд зазначив: "у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Вирішуючи господарській спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги, в іншому випадку у позові слід відмовити.

Позиція Верховного суду, викладена у постановах від04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19, об`єднаної палати КГС ВС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, відповідно до якої самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки вони не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, а саме довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту.

У справі № 922/2796/21, що розглядається, позивач не зазначає, які саме його права є порушеними та підлягають захисту. Позовна заява пред`явлена до контрагента за договором, тобто вимога має стосуватися саме відповідача і саме відповідач мав порушити права позивача, проте з матеріалів справи не вбачається у який спосіб відповідач порушив права позивача.

Більш того, договір діяв та продовжує діяти на сьогодні, тому відсутні підстави вважати, що права позивача якимось чином порушені та підлягають судовому захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Посилаючись на відсутність погоджень, позивач не зазначає конкретно від яких органів він мав обов`язково отримати погодження на укладання договору з відповідачем.

Як вбачається з пояснень відповідача, на момент укладання Договору з позивачем він об`єктивно вважав, що позивач має право укладати спірний договір і, зі свого боку, діяв добросовісно.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 Верховний Суд зазначив наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Отже, вбачається, що дії позивача, який спочатку відмовився від договору в односторонньому порядку, всупереч умовам договору, а в подальшому пред`явив позов про визнання договору з відповідачем недійсним, хоча до цього такої необхідності у нього не було, суперечать його попередній поведінці (виконанню договору протягом двох років та одностороннім відмовам від нього), а тому є недобросовісними.

При цьому, суд бере до уваги, що задоволення позову у даному випадку призведе до наслідків визнання договору недійсним та, відповідно, до порушення майнових прав відповідача, як добросовісної сторони за Договором про спільну діяльність.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії").

Отже, суд вважає, що спір у даній справі необхідно вирішувати з урахуванням наведеної практики Європейського суду з прав людини.

Під час укладення Договору сторони вважали, що діяли правомірно і мали повноваження на вчинення таких дій; оспорюваний Договір виконується на протязі двох років; відповідач оброблює земельні ділянки, які надані позивачу в безстрокове користування, на відповідних правових підставах.

За таких обставин, беручи до уваги викладене, задоволення позову по суті у цій справі суперечитиме загальним принципам і критеріям, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи, наведені позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву, судом до уваги не приймаються з огляду на те, що вони спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 29, 42, 73, 74, 86, 91, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Військової частини НОМЕР_1 (63501, Харківська область, м. Чугуїв, м-н Авіатор; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Об`єднані інформаційні технології" (61007, м. Харків, пр. Московський, буд. 273; ) про визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до ст.ст. 256-257 ГПК України протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено "08" листопада 2021 р.

Суддя Н.М. Кухар