ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2021 року м. Дніпро Справа № 908/3549/16(908/199/21)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Кузнецов В.О., Чередко А.Є.,

секретар судового засідання Манчік О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький індустріально-механічний завод" на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.06.2021р. (повний текст складено 14.06.2021р., суддя - Кричмаржевський В.А., м. Запоріжжя) у справі № 908/3549/16(908/199/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький індустріально-механічний завод" в особі арбітражного керуючого-ліквідатора Нестеренка О.А.

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Запорізький індустріально-механічний завод", м. Запоріжжя; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Тітан Трейд", м. Запоріжжя

про визнання договору купівлі-продажу № 23/11-01 від 23.11.2015р. недійсним, повернення майна, витребування майна із незаконного володіння відповідачів

в межах справи № 908/3549/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький індустріально-механічний завод", с. Розумівка Запорізького району Запорізької області

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.06.2021р. у справі № 908/3549/16(908/199/21) в позові відмовлено у повному обсязі. Витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оригіналу чи засвідченої копії договору, визнання недійсним якого є предметом даного позову, сторонами не надано, встановити зміст та умови оспорюваного договору неможливо. Також суд дійшов висновку, що відсутні й докази виконання цього договору здійснення оплати та передачі майна згідно з переліком (зокрема, за актом приймання-передачі). Оцінивши надані докази, місцевий господарський суд вважає, що оскільки податкова накладна є документом податкового обліку, який складається в односторонньому порядку, то за відсутності інших доказів, зокрема, виконання договору щодо передачі майна та оплати, ця податкова накладна не може беззаперечно підтверджувати факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу. Надана відповідачем-1 копія акту приймання-передачі векселя в рахунок оплати за договором купівлі-продажу № 23/11-01 від 24.11.2015р. за відсутності самого векселя, не є належним доказом проведення розрахунку. Саме лише зазначення керівником відповідача-1 у відзиві про укладення такого договору та незбереження його оригіналу чи копії, при відсутності допустимих та достовірних доказів вказаної обставини, не підтверджує факту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Таким чином, суд дійшов висновку, що факт укладення між позивачем та відповідачем-1 договору купівлі-продажу № 23/11-01 від 23.11.2015р. не доведено належними доказами. Враховуючи зазначені обставини, наявні безумовні підстави для висновку щодо відсутності факту укладення позивачем та відповідачем-1 договору купівлі-продажу № 23/11-01 від 23.11.2015р. та застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до якої даний договір вважається неукладеним, тобто таким, що не відбувся. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання спірного договору недійсним, оскільки неукладений договір (неіснуючий) не може бути визнаний недійсним. Місцевий господарський суд вважає, що перелічене рухоме майно, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, у майна відсутні інвентарні номери, дати виготовлення тощо, а деяке майно взагалі не містить номерних та інших характерних позначок, що виключає можливість його ідентифікації. Також не зазначено будь-яких характеристик (площа, місцезнаходження, літера) майна огорожа залізобетонна (п. 17), склад металу (п. 156) та склад ділових відходів (п. 157), що виключає можливість ідентифікувати це майно. Крім того, позивачем не вказано, яке майно і від якого саме відповідача його слід витребувати. За відсутності індивідуальних ознак майна взаємозв`язок між майном позивача та відповідачів встановити неможливо. Не зважаючи на те, що дійсно право власності відповідача-2 на нерухоме майно зареєстровано через тринадцять років, проте, оскільки підстава виникнення права власності на час вирішення спору не оскаржена, правових підстав для витребування цього майна від відповідача-2 немає. Позовна вимога в цій частині є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. Щодо складу для зберігання пропанових балонів літ. Л. інв. № 0006 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фінальна, буд. 1Д суд зазначив, що вказане майно також було предметом мирової угоди, яка була затверджена судом, однак докази державної реєстрації прав на це майно за відповідачем-2 відсутні. Позивачем також не доведено факт перебування цього майна у власності ТОВ "ЗІМЗ" на момент виникнення спірних правовідносин. Посилання позивача лише на акт податкової перевірки за відсутності відповідних правовстановлюючих документів суд визнав необґрунтованим. Позивачем не надано доказів на підтвердження статусу споруди бомбосховища літ. Г за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фінальна, буд. 1Д. Відсутні дані про особу балансоутримувача бомбосховища. Суд вважає, що позивачем не доведено порушення його прав щодо майна.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 03.06.2021р., позовні вимоги в частині відмови у позовних вимогах про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити в повному обсязі, судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідачів.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що: рішення суду першої інстанції про відмову в позові в частині неможливості витребування майна, є таким, що постановлено з порушенням норм матеріального права: викладені висновки суду не відповідають обставинам справи; судом не враховано ряд позицій Верховного Суду.

Скаржник погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неможливості визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.11.2015р. № 23/11-01, якщо суд дійшов висновку про його неукладеність.

Позивач звертає увагу на те, що із податкової декларації вбачається, що 23.11.2015р. між ТОВ "Запорізький індустріально-механічний завод" та ТОВ ТД "Запорізький індустріально-механічний завод" було укладено договір купівлі-продажу № 23/11-01. При цьому, оригіналу договору сторонами надано не було. Між тим, в процесі судового розгляду, відповідачі підтвердили факт укладення договору купівлі-продажу, надали акт приймання-передачі векселя в рахунок оплати за договором купівлі-продажу № 23/11-01 від 23.11.2015р. За цим актом приймання-передачі, начебто було передано вексель на суму 1 000 000 грн. № АА2101446 із строком пред`явлення не раніше 23.11.2035р. Окрім того, в ході судового розгляду було виявлено, що ухвалою Господарського суду Запорізької області у справі № 9/292 від 26.09.2005р. про затвердження мирової угоди між ТОВ "Тітан Трейд" та ЗАТ "Запорізький котельно-монтажний завод", за умови якої боржник в рахунок погашення заборгованості передав у власність кредитора частину майна, що становить предмет цього позову.

На думку позивача, суд у своєму рішенні дійшов до передчасних висновків щодо відсутності підстав для витребування майна, яке знаходиться у приміщеннях банкрута. Дійсно, з метою доведення існування в натурі майна на момент подання позову, 16.04.2021р. ліквідатор підприємства банкрута ТОВ "Запорізький індустріально-механічний завод", арбітражний керуючий Нестеренко О.А. прибув за місцезнаходженням майна банкрута за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перспективна, 23б (нова назва вулиці Фінальна, 1Д) з метою виконання покладених на ліквідатора повноважень, що передбачені ч. 1 ст. 61 КУзПБ, а саме: прийняття до свого відання майна банкрута, проведення інвентаризації майна, забезпечення його збереження шляхом виставлення охорони.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.09.2005р. у справі № 9/292 про затвердження мирової угоди було передано у власність відповідача частину ЦМК позивача, зокрема: блок допоміжних споруд, прохідну, склад ПММ тощо. Разом з тим, вищенаведене майно очевидно є цілісним майновим комплексом банкрута, зокрема, прохідна Літ. Щ або блок допоміжних споруд літ И не можуть існувати окремо від інших господарських споруд. Однак, судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог не частково, а в повному обсязі, оскільки суд дійшов до переконання про те, що, зокрема, склад для зберігання пропанових балонів Літ. Л інв. №0006 за адресою: м. Запоріжжя вул. Фінальна, буд.1Д, не може бути витребуваним, через відсутність реєстрації на нього права власності за ТОВ "Титан Трейд". Однак, як і в ситуації з мировою угодою, відповідач-2 може скористатись своїм правом на його реєстрацію у будь-який момент. Більш того, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 24.01.2020р. № 910/10987/18. В той же час, той факт, що державна реєстрація права власності відбулась на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, не виключає тієї обставини що ця реєстрація відбулась вже після безоплатного вибуття майна з власності банкрута. Однак, факт безоплатної передачі належного банкруту майна залишився поза увагою суду, а також очевидно суперечливі доводи відповідачів, які одночасно стверджували про те, що договору купівлі-продажу №23/11-01 від 23.11.20215р. в них не має, хоча разом із відзивом надали акт приймання-передачі разом із векселем, за яким було оплачене майно, що становить предмет цього позову. Окрім вищевикладеного, на переконання суду, рухоме майно, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками: у майна відсутні інвентарні номери, дати виготовлення тощо, а деяке майно взагалі не містить номерних та інших характерних позначок, що виключає можливість його ідентифікації та, як наслідок, витребування. Найменування та характеристики майна, які наведені у переліку, були взяті із податкової накладної, зареєстрованої ТОВ "Запорізький індустріально-механічний завод" на підставі договору купівлі-продажу, а також актах інвентаризації за 2014 рік. Якщо б скаржник змінював назву майна, наприклад замість п. 137 "Комп`ютер" вказав "Комп`ютер NP-7161 А3 процесор AMD Athlon II Х2 260.3, об`єм пам`яті 200 GB" йому було б відмовлено у задоволені такої вимоги, через витребування іншого майна, аніж те що було відчужено. Окрім цього, актом інвентаризації від 16.04.2021р. підтверджується те, що майно фактично знаходиться у володінні відповідачів та активно використовується у їх господарській діяльності, що дозволяє не тільки ідентифікувати майно, а й ефективно виконати рішення у частині його витребування. Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення не з`ясував характер спірних правовідносин, наявність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб, що призвело до порушення прав позивача та унеможливило задоволення вимог кредиторів, серед яких, є і державні органи.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ ТД "Запорізький індустріально-механічний завод" просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та зазначає, що надана відповідачем-1 копія акту приймання-передачі векселя в рахунок оплати за договором купівлі-продажу № 23/11-01 від 24.11.2015р. за відсутності самого векселя, не є належним доказом проведення розрахунку. До того ж, саме лише зазначення керівником відповідача-1 у відзиві про укладення такого договору та незбереження його оригіналу чи копії, при відсутності допустимих та достовірних доказів вказаної обставини, не підтверджує факту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Також, ліквідатор намагається підмінити поняття "права власності на майно" поняттям "володіння". Те, що певне майно зберігається на певній території або в певному приміщенні ще не свідчить про те, що воно належить власнику цього приміщення. Майно може перебувати в оренді, позичці, може взагалі знаходитись в приміщенні незаконно. Факт взяття ТОВ "Запорізький індустріально-механічний завод" майна на бухгалтерський облік не має жодної інформації про підставу взяття майна на облік. Відповідачем-2 - ТОВ "Тітан Трейд" до відзиву було надано копію ухвали Господарського суду Запорізької області у справі № 9/292 від 26.09.2005р. про затвердження мирової угоди між ТОВ "Тітан Трейд" та ЗАТ "Запорізький котельно-монтажний завод", за умови якої боржник в рахунок погашення заборгованості передав у власність кредитора майно, серед іншого, склад для зберігання матеріальних цінностей літ. П інв. № 0008 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фінальна, буд. 1 Д. Щодо складу для зберігання пропанових балонів Літ. Л інв. № 0006, то він також був предметом зазначеної вище мирової угоди і доказів наявності у позивача права власності на дане майно суду надано не було. В частині вимог про витребування бомбосховища (Літ. Г за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фінальна, буд. 1 Д) позов так само не підлягав задоволенню, оскільки бомбосховища є об`єктами цивільного захисту і виключені з цивільного обороту. Під час проведеного обшуку слідчим було зафіксовано факт знаходження певного майна на території приміщення по вул. Фінальна 1Д. Питання походження цього майна і особи його власника під час обшуку не встановлювалося. Протокол допиту колишнього засновника ТОВ "Запорізький індустріально-механічний завод" Давидова не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки він не був керівником товариства і жодних посад в ньому не обіймав. Він був учасником товариства і до його повноважень не входило ведення обліку матеріальних цінностей. Станом на теперішній час жодних вироків в кримінальному проваджені ухвалено не було. Самі по собі матеріали досудового розслідування можуть мати доказову силу тільки відносно обставин, які підлягають доказуванню в рамках кримінальної справи. Жодної доказової сили в даному господарському спорі вони не мають. Пояснення свідка господарським судом можуть бути враховані виключно, якщо вони подані у вигляді заяви свідка або повідомлені під час допиту в судовому засіданні. В будь-якій іншій формі пояснення свідка згідно ГПК України не враховуються. Строк позовної давності почав свій перебіг ще до відкриття провадження у справі про банкрутство і до призначення ліквідаторів боржника. Також, відсутній причинний зв`язок між усуненням ліквідатора Стрижак від виконання повноважень та пропуском строків позовної давності саме відносно до договору купівлі-продажу від 23.11.2015р. Жодних претензій до роботи наступного ліквідатора в запереченнях не зазначено взагалі. Щодо епідемії COVID 19 в Україні, то вона почалася вже після спливу строків позовної давності і жодного відношення до справи не має. Оскільки, дія строку для права звернення позивача до суду з вимогою захисту своїх інтересів дорівнює три роки з моменту укладення договору купівлі-продажу від 23.11.2015р., то строк позовної давності сплинув 23.11.2018р., проте позивач звернувся до суду тільки у січні 2020 року, вже після спливу строку позовної давності.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.08.2021р. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 13.09.2021р.

13.09.2021р. в судовому засіданні представники ТОВ "ТД "ЗІМЗ" та ТОВ "Тітан Трейд" надали пояснення по апеляційній скарзі.

В судовому засіданні 13.09.2021р. оголошено перерву до 25.10.2021р.

25.10.2021р. в судовому засіданні представник ліквідатора банкрута підтримав доводи апеляційної скарги, а представник ТОВ "ТД "ЗІМЗ" та ТОВ "Тітан Трейд" заперечував проти апеляційної скарги.

25.10.2021р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови у справі.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 21.03.2017р. порушено провадження у справі № 908/3549/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький індустріально-механічний завод" (надалі - ТОВ "ЗІМЗ"), введено процедуру розпорядження майном боржника.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.08.2017р. затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ "ЗІМЗ".

Постановою Господарського суду Закарпатської області від 29.08.2017р. ТОВ "ЗІМЗ" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

На підставі ухвали Господарського суду Закарпатської області від 20.02.2018р. справу № 908/3549/16 про банкрутство ТОВ "ЗІМЗ" передано за підсудністю до Господарського суду Запорізької області.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 09.10.2019р. повноваження ліквідатора банкрута ТОВ "ЗІМЗ" покладено на арбітражного керуючого Нестеренка О.А.

У межах справи № 908/3549/16 ТОВ "ЗІМЗ" в особі арбітражного керуючого-ліквідатора Нестеренка О.А. звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Запорізький індустріально-механічний завод" (надалі - ТОВ "ТД "ЗІМЗ") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Тітан Трейд" (надалі - ТОВ "Тітан Трейд"), про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.11.2015р. № 23/11-01, за яким ТОВ "ЗІМЗ" передало у власність покупця - ТОВ "ТД "ЗІМЗ" майно вартістю 1 000 000 грн., та застосування наслідків визнання правочину недійсним шляхом повернення всього майна, відчуженого за цим договором, до складу ліквідаційної маси боржника, а також про витребування із незаконного володіння відповідачів (з урахуванням заяви про зміну предмета позову в частині переліку майна від 29.01.2021р.) майно у кількості 192 одиниць.

Вказана позовна заява обґрунтована незаконним вибуттям за оспорюваним правочином майна боржника на користь відповідачів в межах трирічного "підозрілого періоду" у безоплатний спосіб, що є підставою для визнання цього договору недійсним та повернення спірного майна до ліквідаційної маси банкрута.

Відповідачами подані суду письмові заяви від 29.03.2021р. про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

З підстав, викладених у письмових запереченнях від 27.04.2021р., позивач просив суд відмовити у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а у разі, якщо суд дійде висновку про сплив позовної давності, просив визнати причини такого пропуску поважними та захистити порушене право ТОВ "ЗІМЗ".

У письмових поясненнях позивач, зокрема, зазначав, що на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірне майно знаходилось на балансі позивача, що підтверджується позаплановою документальною виїзною перевіркою ТОВ "ЗІМЗ" з питань дотримання вимог податкового законодавства, про що складено акт від 13.05.2014р. № 336/08-25-22-015/33701132, а також інвентаризаційними описами, складеними у грудні 2014 року. Також позивач звертав увагу на те, що майно, яке вибуло з володіння позивача, знаходиться на території ТОВ "ТД "ЗІМЗ" та ТОВ "Тітан Трейд", що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0000258 (копіями світлин певного майна, виявленого під час обшуку), актом Державної екологічної інспекції у Запорізькій області. При цьому, в ході проведення інвентаризації майна у приміщеннях, які є власністю позивача, комісія виявила майно у кількості 133 найменувань відповідно до спірної податкової накладної.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 6 статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство в порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України (ч. 1 статті 2 КУзПБ).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: формує ліквідаційну масу; заявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості, вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Кошти, що надходять при проведенні ліквідаційної процедури зараховуються на ліквідаційний рахунок боржника. Після оплати витрат, пов`язаних з проведенням ліквідаційної процедури, та сплати основної і додаткової винагороди арбітражного керуючого здійснюються виплати кредиторам у порядку черговості, встановленому цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до ліквідаційної маси.

Частинами 1, 2 ст. 7 КУзПБ встановлено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Згідно із ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 ГК України, в редакції від 20.09.2015р, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та ч. ч. 1, 8 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (ч. 5 ст. 656 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України в редакції від 30.09.2015р., чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції від 30.09.2015р., чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Як вбачається із матеріалів даної справи, у порядку підготовки справи до розгляду суд першої інстанції неодноразово за клопотанням позивача витребовував від відповідача-1 (ТОВ "ТД "ЗІМЗ") оригінал та належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу від 23.11.2015р. №23/11-01, оскільки позивач зазначав про відсутність у нього оригіналу чи копії цього договору. Разом з тим, відповідач-1 не надав договір купівлі-продажу від 23.11.2015р. № 23/11-01, пославшись на те, що він не зберігся.

Враховуючи, що оригіналу чи засвідченої копії договору, визнання недійсним якого є предметом даного позову, сторонами не надано, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що встановити зміст та умови оспорюваного договору є неможливим.

У якості доказу, що підтверджує факт укладення договору купівлі-продажу від 23.11.2015р. № 23/11-01, позивач в позовній заяві посилався на податкову накладну № 5 від 23.11.2015р., а в подальшому, в процесі судового розгляду, після того як було встановлено, що податкова накладна № 5 від 23.11.2015р. відкоригована до нуля та складена інша, на податкову накладну № 6 від 23.11.2015р.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Оцінивши надані докази, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки податкова накладна є документом податкового обліку, який складається в односторонньому порядку, то за відсутності інших доказів, зокрема, виконання договору щодо передачі майна та оплати, ця податкова накладна не може беззаперечно підтверджувати факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу.

Також, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що надана відповідачем-1 копія акту приймання-передачі векселя в рахунок оплати за договором купівлі-продажу № 23/11-01 від 24.11.2015р. за відсутності самого векселя, не є належним доказом проведення розрахунку за вказаним договором. Крім того, саме лише зазначення керівником відповідача-1 у відзиві про укладення такого договору та незбереження його оригіналу чи копії, при відсутності допустимих та достовірних доказів вказаної обставини, не підтверджує факту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт укладення між позивачем та відповідачем-1 договору купівлі-продажу № 23/11-01 від 23.11.2015р. не доведено належними, допустимими та достатніми доказами. В зв`язку з чим, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо відсутності факту укладення позивачем та відповідачем-1 договору купівлі-продажу від 23.11.2015р. № 23/11-01 та застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до якої даний договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

За наведених обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 23/11-01 від 23.11.2015р., оскільки неукладений договір (неіснуючий) не може бути визнаний недійсним.

Щодо позовних вимог про витребування у відповідачів спірного майна колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

Позовні вимоги про витребування спірного майна заявлені на підставі ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 42 КУзПБ.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 42 КУзПБ у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Разом із тим, господарським судом договір купівлі-продажу від 23.11.2015р. не було визнано недійсним з підстав, визначених ст. 42 КУзПБ, як і з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, оскільки такий договір сторонами не укладався.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Умовою віндикації є відсутність договірних відносин між сторонами спору (першим власником та останнім), а саме майно перебуває у володільця на правовій підставі (наприклад, договір з третьою особою), яка оспорюється власником. Якщо ж майно перебуває у володільця набувача майна без достатньої правової підстави, власник захищає своє право власності шляхом подання кондикційного позову про витребування у набувача цього майна, на підставі ст. 1212 ЦК України.

Сторона, право якої порушено, має право звернутися до суду з позовом, який стосується наслідків неукладеного договору, передбачених главою 83 ЦК України про повернення безпідставно набутого майна.

За даним позовом позивач просить витребувати у відповідачів рухоме та нерухоме майно згідно з переліком у кількості 192 одиниці.

Зі змісту складеного ліквідатором та інвентаризаційною комісією акту огляду майна, яке знаходиться у приміщеннях ТОВ "ЗІМЗ" від 16.04.2021р., вбачається, що в ході проведення інвентаризації нерухомого майна за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перспективна, буд. 23, 23А, 23Б (Фінальна, 1Д), яке повернуто ТОВ "ЗІМЗ" за судовим рішенням від 26.06.2020р. у справі № 908/3549/16, що набрало законної сили, інвентаризаційна комісія виявила, що у приміщеннях, які є власністю ТОВ "ЗІМЗ" знаходиться майно, перелік якого співпадає з переліком майна, яке позивач просить витребувати від відповідачів.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спірне майно виявлено у приміщеннях, які належать на праві власності позивачу, то відсутні підстави вважати, що воно вибуло з володіння позивача та знаходиться у відповідачів на час розгляду даного спору. За наведених обставин, суд першої інстанції правомірно визнав позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що за наявності у позивача перешкод у користуванні належним йому майном, він не позбавлений права звернутися до суду із відповідним позовом про усунення таких перешкод.

Стосовно іншого майна, яке є предметом спору у даній справі слід враховувати наступне.

Згідно із ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Майном, як особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 ЦК України). Таким чином, майном у розумінні Цивільного кодексу є речі та майнові права і обов`язки.

За змістом ст. 184 ЦК України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

До речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.

Об`єктом позову щодо витребування майна може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наведене у переліку рухоме майно, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, у майна відсутні інвентарні номери, дати виготовлення тощо, а деяке майно взагалі не містить номерних та інших характерних позначок, що виключає можливість його ідентифікації. Не зазначено будь-яких характеристик (площа, місцезнаходження, літера) майна огорожа залізобетонна (п. 17), склад металу (п. 156) та склад ділових відходів (п. 157), що також виключає можливість ідентифікувати це майно. Крім того, позивачем не вказано, яке майно і від якого саме відповідача його слід витребувати.

Наведені обставини унеможливлюють встановлення взаємозв`язку між майном позивача та відповідачів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Не зазначення належних характеристик заявленого до витребування майна унеможливлює встановлення і витребування такого майна у відповідачів.

Щодо витребування майна, зазначеного в п. 7 наведеного позивачем переліку склад для зберігання матеріальних цінностей - Літ. П інв. №0008 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фінальна, буд. 1Д слід враховувати наступне.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 20.03.2021р. склад для зберігання матеріальних цінностей літ. П інв. № 0008, адреса: м. Запоріжжя вул. Фінальна, буд. 1Д, зареєстровано за ТОВ "Тітан Трейд", код в ЄДР-30421048, підставою для державної реєстрації зазначена ухвала Господарського суду Запорізької області № 9/292 від 26.09.2005р., дата реєстрації 23.04.2018р.

ТОВ "Тітан Трейд" до відзиву було надано копію ухвали Господарського суду Запорізької області № 9/292 від 26.09.2005р. про затвердження мирової угоди між ТОВ "Тітан Трейд" та ЗАТ "Запорізький котельно-монтажний завод", за умовами якої боржник в рахунок погашення заборгованості передав у власність кредитора майно, серед іншого, склад для зберігання матеріальних цінностей літ. П інв. № 0008 за адресою: м. Запоріжжя вул. Фінальна, буд. 1Д.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України в редакції, чинній на час затвердження мирової угоди).

За чинною редакцією вказаної статті права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із доводами суду першої інстанції, що незважаючи на те, що право власності відповідача-2 на нерухоме майно зареєстроване через тринадцять років після затвердження мирової угоди, проте, оскільки підстава виникнення права власності на час вирішення спору не оскаржена, відсутні правові підстави для витребування цього майна від відповідача-2.

Щодо витребування від відповідачів майна складу для зберігання пропанових балонів літ. Л інв. № 0006 за адресою: м. Запоріжжя вул. Фінальна, буд. 1Д слід враховувати наступне.

Зазначене майно також було предметом мирової угоди, яка була затверджена судом, однак докази державної реєстрації прав на це майно за відповідачем-2 відсутні. Водночас, позивачем не доведено факт перебування цього майна у власності ТОВ "ЗІМЗ" на момент виникнення спірних правовідносин. В зв`язку з чим, суд першої інстанції правомірно вважав необґрунтованим посилання позивача лише на акт податкової перевірки за відсутності відповідних правовстановлюючих документів.

Стосовно позовних вимог про витребування бомбосховища (літ. Г за адресою: м. Запоріжжя вул. Фінальна, буд. 1Д господарський суд взяв до уваги наступне.

До захисних споруд цивільного захисту належить сховище - герметична споруда для захисту людей, в якій протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів (п. 1 ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України).

Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку визначається постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017р. № 138 "Деякі питання використання захисних споруд цивільного захисту".

Балансоутримувач захисної споруди - власник захисної споруди або юридична особа, яка утримує її на балансі (п. 3 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку).

Балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд, конструкцій і обладнання, а також підтримання їх у стані, необхідному для приведення їх у готовність до використання за призначенням у строк, визначений паспортом захисної споруди, але не більше 12 годин. Паперовий облік фонду захисних споруд здійснюється шляхом складення паспорта захисної споруди, облікової картки захисної споруди, ведення книги обліку захисних споруд і книги обліку споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів, зразки яких визначаються МВС (п. п. 10, 18 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку).

Таким чином, існування та статус сховища, яке належить до споруд цивільного захисту, визначаються відповідним паспортом та обліковою карткою захисної споруди.

За змістом ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню).

Використання цих споруд здійснюється у відповідності до Порядку використання у мирний час захисних споруд цивільного захисту для господарських, культурних і побутових потреб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017р. № 138 "Деякі питання використання захисних споруд цивільного захисту".

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження статусу споруди - бомбосховища, відсутні дані про особу балансоутримувача цього майна. В зв`язку з чим, позивачем не доведено порушення його прав щодо бомбосховища.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 13 ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позову у даній справі, позовна давність судом першої інстанції правомірно не була застосована до спірних правовідносин.

З урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, не підтверджуються дослідженими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

4.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

4.5. Розподіл судових витрат.

Судові витрати за подання апеляційної скарги на підставі ст. ст. 129, 282 ГПК України у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький індустріально-механічний завод" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 03.06.2021р. у справі № 908/3549/16(908/199/21) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 04.11.2021р.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя А.Є. Чередко