ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2021 р. Справа№ 910/3319/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича

на рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2021 р. (повне рішення складено 17.06.2021 р.)

у справі № 910/3319/21 (суддя - Ягічева Н.І.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмет спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 136978,69 грн (з урахуванням заяви про зміну предмета позову)

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича про стягнення заборгованості у розмірі 123499,46 грн, з яких: 112376,49 грн заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 2298 від 21.10.2019 р., 6074,56 грн пені, 1493,37 грн 3% річних та 3555,04 грн інфляційних втрат за період з березня 2020 року по січень 2021 р.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення умов укладеного договору оренди, не виконав свої зобов`язання в частині своєчасної та повної сплати орендної плати, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість.

У квітні 2021 року до Господарського суду м. Києва надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 136978,69 грн заборгованості, з яких: 123073,96 грн основного боргу з орендної плати, 7474,81 грн пені, 1821,46 грн 3% річних та 4 608, 46 грн інфляційних втрат за період з березня 2020 по лютий 2021 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.05.2021 р. у справі № 910/3319/21 позов Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 123073,96 грн, пеню у розмірі 5648,99 грн, 3% річних у розмірі 1821,46 грн, інфляційні втрати у розмірі 4608,46 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Большов Євгеній Юрійович подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також у тексті апеляційної скарги відповідачем викладено заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду на підставі п. 1 ч. 2 ст. 256 ГПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом не взято до уваги того, що він підлягає звільненню від орендної плати за договором, оскільки орендоване майно не передане йому належним чином, та його не було повідомлено, що це майно розташоване на території пункту пропуску через державний кордон України з особливим режимом використання, а відтак здійснення господарської діяльності на об`єкті оренди було неможливим. Також скаржник вказує, що у нього не виникло зобов`язань за договором оренди перед позивачем, оскільки він не є стороною цього договору.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 р. апеляційну скаргу у справі № 910/3319/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 р. у справі № 910/3319/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича, зупинено дію рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2021 р. у справі № 910/3319/21, на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України вирішено здійснювати розгляд справи без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) та встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу впродовж 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

16.08.2021 р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича без задоволення.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/5535/21 від 01.11.2021 р. у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3319/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 р. апеляційну скаргу у справі № 910/3319/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 р. справу № 910/3319/21 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

21.10.2019 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Большовим Євгенієм Юрійовичем (далі - орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 2298 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - частину приміщення № 62 площею 2,0 кв. м на 2-му поверсі пасажирського терміналу «D»; частину приміщення № 62 площею 2,0 кв. м на 2-му поверсі пасажирського терміналу «D» (далі - vайно), розміщені за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт, та перебувають балансі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (скорочено - ДП МА «Бориспіль»), ідентифікаційний (далі - балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з висновком про вартість станом на 30 квітня 2019 року, і становить за незалежною оцінкою 387000,00 (триста вісімдесят сім тисяч грн 00 коп.) без ПДВ.

Згідно з п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою розміщення вендингових автоматів.

Як передбачено п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

За п. 3.1 договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди майна, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2019 року 19800,00 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

У відповідності до п. 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

У разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування (п. 3.4 договору).

Згідно з п. 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно - до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

У відповідності до п. 5.4 договору орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «Призначення платежу» за зразком, наведеним у п. 11 договору).

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 21.10.2019 р. до 20.09.2022 р. включно (п. 10.1 договору).

20.11.2019 р. між сторонами було підписано акт приймання-передавання орендованого майна, відповідно до якого орендодавцем передано, а орендарем прийнято в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно: частину приміщення № 62 площею 2,0 кв. м на 2-му поверсі пасажирського терміналу «D», які розміщені за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт, та перебувають балансі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль».

На виконання умов укладеного договору, позивачем за період з березня 2020 року по лютий 2021 року було виставлено відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 295377,52 грн, з яких 123073,96 грн відповідно до умов п. 3.6 укладеного договору належить до виплати позивачу, а саме:

- рахунок-фактура № 76/629 від 31.03.2020 р. на суму 24067,31 грн;

- рахунок-фактура № 76/837 від 30.04.2020 р. на суму 24259,85 грн;

- рахунок-фактура № 76/1037 від 31.05.2020 р. на суму 24332,63 грн;

- рахунок-фактура № 76/1251 від 30.06.2020 р. на суму 24381,29 грн;

- рахунок-фактура № 76/1449 від 31.07.2020 р. на суму 24235,01 грн;

- рахунок-фактура № 76/1635 від 15.09.2020 р. на суму 24186,53 грн;

- рахунок-фактура № 76/1872 від 30.09.2020 р. на суму 24307,46 грн;

- рахунок-фактура № 76/2066 від 31.10.2020 р. на суму 24550,54 грн;

- рахунок-фактура № 76/2260 від 30.11.2020 р. на суму 24869,70 грн;

- рахунок-фактура № 76/2466 від 31.12.2020 р. на суму 25093,52 грн;

- рахунок-фактура № 76/399 від 31.01.2021 р. на суму 25419,74 грн;

- рахунок-фактура № 76/592 від 28.02.2021 р. на суму 25673,94 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, свої зобов`язання за укладеним договором оренди щодо вчасної та повної оплати у період з березня 2020 року по лютий 2021 року не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 123073,96 грн.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Як передбачено ч. 6 ст. 238 ГК України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Пунктом 3.6 договору сторони погодили, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Отже, з урахуванням ст. 530 ЦК України та п. 3.6 договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з орендної плати за договором на момент розгляду справи настав.

Разом з цим, відповідно до ч. 4 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.11.2020 р. у справі № 925/1289/19 та від 27.08.2019 р. у справі № 914/2264/17.

При цьому незалежними від волі орендаря обставинами є, зокрема, незаконне захоплення майна іншою особою, неповідомлення орендодавцем орендаря про права третіх осіб на майно (наприклад, право застави, при реалізації якого може накладатися арешт на майно, що унеможливлює доступ орендаря до нього), аварійний чи незадовільний технічний стан майна, правомірне зайняття приміщення третьою особою на підставі договору оренди, раніше укладеного з орендодавцем.

При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.08.2020 р. у справі № 910/10657/19 та від 05.06.2018 р. у справі № 905/1601/17.

Вбачається, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач був позбавлений доступу до орендованого приміщення та можливості користування ним у робочий час.

Також відсутня будь-яка заборона позивача стосовно доступу відповідача до орендованого ним приміщення.

До того ж, приймаючи в оренду майно 20.11.2019 р. за актом приймання-передавання орендованого майна, відповідач був обізнаний з тим, що саме з цього часу розпочинається користування майном та виникає обов`язок сплачувати оренду, однак останній почав вчиняти дії щодо отримання дозвільних документів для розміщення вендингових автоматів в орендованих приміщеннях лише у квітні 2020 року.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач намагався, однак не мав можливості отримати відповідні дозвільні документи у спірний період через незалежні від нього обставини.

Таким чином, відповідачем не доведено наявності безумовних підстав відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України для звільнення його від сплати орендної плати у період з березня 2020 року по лютий 2021 року.

Доводи скаржника про те, що у нього відсутні правові підстави для сплати заборгованості у зв`язку з тим, що він не є стороною договору, колегія вважає необґрунтованими, оскільки укладений договір та акт приймання-передачі орендованого майна підписано безпосередньо Фізичною-особою підприємцем Большовим Є.Ю., докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 123073,96 грн заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 2298 від 21.10.2019 р., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 7474,81 грн пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3.7 договору сторони передбачили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Зазначеною нормою права передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Аналогічний правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.06.2019 р. у справі № 910/23911/16, від 22.08.2019 р. у справі № 914/508/17, від 12.03.2020 р. у справі № 907/65/18, від 07.06.2019 р. у справі № 910/23911/16, від 22.08.2019 р. у справі № 914/508/17.

Таким чином, враховуючи, що окремого строку нарахування пені сторонами в договорі не визначено, правомірним є нарахування пені у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 232 ГК України.

Однак, з розрахунку позивача вбачається, що останнім, було нараховано пеню періодами, з яких пеня за прострочення виконання зобов`язання з оплати за період з березня по серпень 2020 року перевищують шестимісячний строк.

Тому колегія суддів погоджується з перерахунком місцевого суду, відповідно до якого задоволенню підлягає вимога позивача в частині стягнення з відповідача 5648,99 грн пені за загальний період з 16.04.2020 по 31.03.2021 р.

Також, за неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 1821,46 грн 3% річних та 4608,46 грн інфляційних втрат.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індекса інфляції необхідно мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нараховані позивачем 1821,46 грн 3% річних та 4608,46 грн інфляційних втрат є арифметично правильними та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2021 р. у справі № 910/3319/21 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною та не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2021 р. у справі № 910/3319/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2021 р. у справі № 910/3319/21.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Большова Євгенія Юрійовича.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В.Андрієнко