ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

"05" листопада 2021 р. м.Київ Справа№ 911/1341/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тищенко О.В.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову від Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича

при розгляді апеляційної скарги Білоцерківської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області

від 06.09.2021 (повний текст складено і підписано 13.09.2021)

у справі № 911/1341/21 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича

до Білоцерківської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення № 464-10-VIII від 25.02.2021 р. і зобов`язання повторно розглянути заяву щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.09.2021 у справі № 911/1341/21 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича до Білоцерківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення № 464-10-VIII від 25.02.2021 р. і зобов`язання повторно розглянути заяву щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту - задоволено повністю, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення Білоцерківської міської ради (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15, код 26376300) від 25.02.2021 р. № 464-10-VІІІ "Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту Фізичній особі-підприємцю Нестеренку Віталію Євгеновичу";

- зобов`язано Білоцерківську міську раду (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15, код 26376300) повторно розглянути заяву Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності площею 0,0030 га за адресою: вул. Леваневського, в районі будинку № 26 (реєстраційний номер Білоцерківської міської ради № 15.1-07/5743 від 17.12.2020 р.).

Не погоджуючись з ухваленим у справі рішенням, Білоцерківська міська рада (01.10.2021 згідно з поштовим трекером на конверті) звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.09.2021 у справі № 911/1341/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10..2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючий суддя - Станік С.Р., судді - Тищенко О.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/1341/21 за апеляційною скаргою Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 06.09.2021, розгляд справи призначено на 25.11.2021.

Згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 19.10.2021, суддю Північного апеляційного господарського суду Дикунську С.Я., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, звільнено у відставку.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021, у зв`язку із рішенням Вищої ради правосуддя від 19.10.2021 про звільнення судді Дикунської С.Я., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1341/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021, для розгляду справи № 911/1341/21 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю., яка прийняла вказану справу до свого провадження.

03.11.2021 згідно протоколу передачі судової справи (заяви) раніше визначеному головуючому судді (складу суду) заява про забезпечення позову, яка 02.11.2021 надійшла від позивача (Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича), передана на розгляд колегії суддів складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю.

Ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, вирішив здійснити розгляд вказаної заяви без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної істанції встановлено, що заява позивача мотивована тим, що структурний підрозділ відповідача, а саме - Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Київської області направило на адресу ФОП Нестеренка В.Є. лист від 19.10.2021 року № 1576/01-06 «Щодо законності розміщення тимчасової споруди», при цьому, позивачем ще 26.04.2021 отримано Припис № 57 від 26.04.2021 року, виданий інспектором з благоустрою м. Біла Церква Комунальної установи Білоцерківської міської ради «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква», а із тексту вказаних документів підтверджується, що зазначенням відповідачем щодо закінчення терміну дії паспортів прив`язки з 01.03.2021, закінчення строку дії договору сервітуту земельної ділянки, питання оформлення землевпорядної документації на яку є предметом спору у справі №911/1341/21, а також вимоги відповідача до ФОП Нестеренка В.Є. провести добровільний демонтаж вищевказаної споруди під загрозою застосування до позивача заходів адміністративної відповідальності та примусового демонтажу об`єкта за рішенням Білоцерківської міської ради.

Таким чином позивач зазначає, що у ситуації, що становить предмет спору у даній справі (а саме - вирішення в судовому порядку питання із наданням відповідачем дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту ФОП Нестеренку Віталію Євгеновичу та укладення договору сервітуту) і щодо якої суд першої інстанції уже надав свій правовий висновок, до моменту набрання законної сили судовим рішенням у справі № 911/1341/21 існує реальна загроза майновим правам та охоронюваним законом інтересам позивача.

Дана загроза, зокрема, полягає у застосуванні Білоцерківською міською радою, її виконавчим органом, структурними підрозділами, посадовими особами, підпорядкованими підприємствами/установами/організаціями відносно нього заходів та/або прийняття рішень, які можуть потягнути за собою притягнення ФОП Нестеренка В.Є. до адміністративної відповідальності за порушення правил благоустрою, пошкодження або знищення його майна (тимчасової споруди павільйону) внаслідок примусового демонтажу з боку відповідача, інших подібних діях та наслідках до моменту прийняття судом рішення у справі.

При цьому, в разі прийняття судом апеляційної інстанції рішення за результатами перегляду справи № 911/1341/21 на користь позивача виконання судового рішення у ній внаслідок вжиття відповідачем перерахованих вище заходів може бути значно утруднене або унеможливлене, оскільки після примусового демонтажу належної ФОП Нестеренку В.Є. тимчасової споруди у нього фактично відпаде необхідність і потреба в укладенні з БЦ МР будь-якого договору земельного сервітуту відносно вказаної ділянки, а також відпаде потреба в отриманні дозволу на розробку технічної документації погодження меж такої ділянки, а подібний розвиток подій наразі абсолютно не відповідає інтересам позивача.

Розглянувши вказану заяву, проаналізувавши норми господарського процесуального законодавства України, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

За приписами ст.136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пункт 3 частини 1 статті 138 Господарського процесуального кодексу України передбачає можливість подання заяви про забезпечення позову після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Виходячи із правового аналізу вищенаведених норм процесуального закону судова колегія вважає за необхідне зазначити, що реалізація заявником права на застосування заходів забезпечення позову може бути здійснена на будь-якій стадії судового процесу. Тобто після відкриття провадження у справі на будь-якій стадії розгляду справи як в суді першої інстанції, так і апеляційної. Подання такої заяви, зокрема, до суду апеляційної інстанції можливо після відкриття апеляційного провадження з перегляду прийнятих по суті спору судових рішень.

При цьому, суд апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що реалізація вищенаведеного права на застосування заходів забезпечення позову ставиться в залежність від положень процесуального закону, яким встановлено відповідні вимоги, зокрема, до форми та змісту заяви.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову є засобом, що призначений гарантувати виконання майбутнього рішення господарського суду. З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову, який передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011р. №4-рп/2011). Зокрема інститут забезпечення позову сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011р. №5-рп/2011).

Отже, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом, як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даної справи.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Оскільки, позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, в даному випадку має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Подібну позицію наведено у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 17.10.2018 у справі №904/2351/18, від 25.02.2019 у справі №924/789/18 та від 10.03.2010 у справі №910/13787/19.

Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст.17 Закону України ,,Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Так, відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо дій відповідача у майбутньому, посиланням на небажання і незацікавленість останнього добровільно сплачувати заборгованість.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник обґрунтовував припущенням, що після примусового демонтажу належної ФОП Нестеренку В.Є. тимчасової споруди у нього фактично відпаде необхідність і потреба в укладенні з Білоцерківською міською радою будь-якого договору земельного сервітуту відносно вказаної ділянки, а також відпаде потреба в отриманні дозволу на розробку технічної документації погодження меж такої ділянки, а подібний розвиток подій наразі абсолютно не відповідає інтересам позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників (акціонерів) юридичної особи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач Фізична особа-підприємець Нестеренко Віталій Євгенович звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Білоцерківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення № 464-10-VIII від 25.02.2021 р. і зобов`язання повторно розглянути заяву щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішенням Білоцерківської міської ради від 25.02.2021 р.№ 464-10-VІІІ "Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту фізичній особі-підприємцю Нестеренку Віталію Євгеновичу" позивачеві на підставі ст.ст. 12, 79-1, 98-102, 122, 123 Земельного кодексу України, ст. 55-1 Закону України "Про землеустрій", Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", підзаконних нормативно-правових актів, враховуючи подання постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища Білоцерківської міської ради № 166/02-17 від 11.02.2021 р., протокол постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища Білоцерківської міської ради № 7 від 05.02.2021 р. було відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності площею 0,0030 га від загальної площі 0,8314 га з кадастровим номером :07:002:0104 за адресою: вул. Леваневського, в районі будинку № 26 за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.

Предметом позову у даній справі є вимоги про визнання протиправним та скасування рішення № 464-10-VIII від 25.02.2021 р. і зобов`язання повторно розглянути заяву щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, а заява про забезпечення в даному випадку стосується нерухомого майна (тимчасової споруди) павільйону.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову.

Позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову щодо:

- забезпечення позову у справі № 911/1341/21 шляхом накладення заборони Білоцерківській міській раді Київської області (податковий номер 26376300), її виконавчому органу, структурним підрозділам, посадовим, службовим та будь-яким уповноваженим нею особам, підпорядкованим підприємствам/установам/організаціям приймати будь-які рішення та/або вживати будь-які заходи щодо примусового демонтажу, знесення або пошкодження будь-яким іншим чином тимчасової споруди (павільйону) ФОП Нестеренка В.Є. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на частині земельної ділянки із кадастровим номером :07:002:0104 площею 0,0030 га, до моменту набрання судовим рішенням у справі законної сили;

- забезпечення позову у справі № 911/1341/21 шляхом накладення заборони Білоцерківській міській раді Київської області (податковий номер 26376300), її виконавчому органу, структурним підрозділам, посадовим, службовим та будь-яким уповноваженим нею особам, підпорядкованим підприємствам/установам/організаціям приймати будь-які рішення та/або вживати будь-які заходи щодо притягнення ФОП Нестеренка В.Є. (податковий номер НОМЕР_1 ) до юридичної відповідальності за невиконання в добровільному порядку будь-яких рішень перерахованих вище суб`єктів по проведенню демонтажу тимчасової споруди (павільйону) ФОП Нестеренка В.Є., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на частині земельної ділянки із кадастровим номером :07:002:0104 площею 0,0030 га, до моменту набрання судовим рішенням у справі законної сили.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що заходи забезпечення позову не мають правового зв`язку з предметом позовних вимог (про визнання протиправним та скасування рішення № 464-10-VIII від 25.02.2021 р. і зобов`язання повторно розглянути заяву щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту), під час розгляду яких судами буде досліджуватися саме питання щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення № 464-10-VIII від 25.02.2021 р. і зобов`язання повторно розглянути заяву щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.

При цьому судом апеляційної інстанції зазначає, що скаржником не наведено фактичних обставин, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову та обставин, які б підтверджували, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Суд зазначає, що достатнім обґрунтуванням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Наразі у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2020 у справі № 922/2419/20.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

При цьому, обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову до подачі позову.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявником не доведено належними, достатніми, достовірними та вірогідними доказами у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України існування фактичних обставин, які б підтвердили, що невжиття заходів забезпечення (до подачі позову з визначеними заявником вимогами) істотно ускладнить або унеможливить виконання судового рішення у справі, порушить та істотно ускладнить ефективний захист та поновлення порушених, оспорюваних прав та інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду. Таких обставин не встановлено і судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду поданої заяви.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оскільки особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати належними та допустимими доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, тоді як заявником вказаних вимог дотримано не було, суд апеляційної інстанції дійшов висновку стосовно доказової необґрунтованості та відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича у справі № 911/1341/21 за наведених заявником доводів та обгрнтувань. Крім того, заходи, які просить вжити заявник, стосуються заборони Білоцерківській міській раді Київської області, її виконавчому органу, структурним підрозділам, посадовим, службовим та будь-яким уповноваженим нею особам, підпорядкованим підприємствам/установам/організаціям приймати будь-які рішення, що суперечить ст. 137 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, слід наголосити, що у разі виникнення дійсних належним чином підтверджених обставин, які були б достатніми для забезпечення позову, позивач не позбавлений права та можливості звернутись з відповідною заявою до суду в процесі розгляду спору.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заходи забезпечення позову не відповідають вимогам статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, доведеності обставин реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі невжиття судом заявлених заходів забезпечення позову, порушують принцип співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що в сукупності свідчить про відсутність підстав для їх вжиття судом апеляційної інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича - слід відмовити повністю.

Згідно ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви щодо забезпечення позову Фізичної особи-підприємця Нестеренка Віталія Євгеновича у справі № 911/1341/21 шляхом накладення заборони Білоцерківській міській раді Київської області (податковий номер 26376300), її виконавчому органу, структурним підрозділам, посадовим, службовим та будь-яким уповноваженим нею особам, підпорядкованим підприємствам/установам/організаціям приймати будь-які рішення та/або вживати будь-які заходи щодо примусового демонтажу, знесення або пошкодження будь-яким іншим чином тимчасової споруди (павільйону) ФОП Нестеренка В.Є. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на частині земельної ділянки із кадастровим номером :07:002:0104 площею 0,0030 га, до моменту набрання судовим рішенням у справі законної сили, та шляхом накладення заборони Білоцерківській міській раді Київської області (податковий номер 26376300), її виконавчому органу, структурним підрозділам, посадовим, службовим та будь-яким уповноваженим нею особам, підпорядкованим підприємствам/установам/організаціям приймати будь-які рішення та/або вживати будь-які заходи щодо притягнення ФОП Нестеренка В.Є. (податковий номер НОМЕР_1 ) до юридичної відповідальності за невиконання в добровільному порядку будь-яких рішень перерахованих вище суб`єктів по проведенню демонтажу тимчасової споруди (павільйону) ФОП Нестеренка В.Є., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на частині земельної ділянки із кадастровим номером :07:002:0104 площею 0,0030 га, до моменту набрання судовим рішенням у справі законної сили - відмовити повністю.

2. Копію ухвали надіслати учасниками справи.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена в порядку визначеному ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.В. Тищенко

Є.Ю. Шаптала