ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01 листопада 2021 року справа №903/569/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

від позивача: не з`явились

від відповідача: Мороз О.В. - адвокат (довіреність від 01.09.2020р. №01/09-11, Свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серія ВЛ №1166 від 27.09.2019р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС", м. Луцьк

про підтвердження нікчемності додаткових угод №4 від 29.08.2018р., №4-А від 10.10.2018р. до договору про закупівлю товару №5-24 від 07.05.2018р. та стягнення 38 680 грн.

встановив:

Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08.09.2021р. №053/282/01-11/2353) звернулось до господарського суду з позовом про визнання (підтвердження) нікчемності додаткових угод №4 від 29.08.2018р., №4-А від 10.10.2018р. до договору про закупівлю товару №5-24, укладеного із Товариством з обмеженою відповідальністю "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" 07 травня 2018 року, та стягнення з відповідача 38 680 грн. в повернення безпідставно набутих у зв`язку з нікчемністю додаткових угод коштів.

Ухвалою суду від 26.07.2021р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні призначено на 01.09.2019р.

09 серпня 2021 року на адресу суду від Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" надійшло клопотання від 29.07.2021р. №053/282/01-11/1992 про проведення судових засідань у даній справі в режимі відеоконференції та визначення при цьому суду, що відповідатиме за проведення відеоконференції під час судового засідання, а саме: Дніпровського районного суду м. Києва (02105, м. Київ, вул. Сергієнка, 3).

Ухвалою від 10.08.2021р. відповідне клопотання позивача було задоволено, зобов`язано Дніпровський районний суд м. Києва (02105, м. Київ, вул. Сергієнка, 3) забезпечити проведення 01.09.2021р. в режимі відеоконференції в приміщенні суду судового засідання по даній справі.

11.08.2021р. на адресу суду від ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" надійшов відзив від 10.08.2021р. №126 на позовну заяву з описом вкладення до цінного листа від 11.08.2021р. в підтвердження надіслання відзиву на адресу позивача.

Ухвалою від 01.09.2021р. (з підстав виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції) розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 20.09.2021р., встановлено сторонам строки для подання на адресу суду та обміну між останніми відповіді на відзив на позовну заяву та заперечень стосовно відповіді на відзив, задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання 20.09.2021р. в режимі відеоконференції, забезпечення проведення котрої було доручено Дніпровському районному суду міста Києва.

13 вересня 2021 року від КП "Київавтошляхміст" надійшла заява про уточнення позовних вимог від 08.09.2021р. №053/282/01-11/2353.

Протокольною ухвалою суду, постановленою за результатами проведеного 20.09.2021р. підготовчого судового засідання (за участю представників сторін), за ініціативою суду було продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів до 24.10.2021р., відкладено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 06.10.2021р., встановлено відповідачу строк для подачі на адресу суду та позивача письмових пояснень, заперечень щодо уточнення до позовної заяви від 08.09.2021р. №053/282/01-11/2353, встановлено позивачу строк для подання на адресу суду та відповідача письмових пояснень, заперечень (за наявності) стосовно письмових пояснень, заперечень ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС".

Ухвалою від 20.09.2021р. було задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання по даній справі в режимі відеоконференції, зобов`язано Дніпровський районний суд м. Києва забезпечити проведення 06.10.2021р. в режимі відеоконференції в приміщенні суду судового засідання по даній справі.

28.09.2021р. на адресу суду від ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" надійшли додаткові письмові пояснення від 27.09.2021р. №139 з описом вкладення до цінного листа від 28.09.2021р. в підтвердження надіслання останніх на адресу позивача.

Ухвалою від 06.10.2021р. (з підстав виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції) розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 18.10.2021р., задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання 18.10.2021р. в режимі відеоконференції, забезпечення проведення котрої було доручено Дніпровському районному суду міста Києва.

Протокольною ухвалою суду, постановленою за результатами проведеного 18.10.2021р. підготовчого судового засідання (за участю представників сторін) підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.11.2021р.

При цьому, ухвалою суду від 18.10.2021р. було задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання по даній справі в режимі відеоконференції, зобов`язано Дніпровський районний суд м. Києва забезпечити проведення 01.11.2021р. в режимі відеоконференції в приміщенні суду судового засідання по даній справі.

Судом засвідчується, що участь представника позивача у судовому засіданні 01.11.2021р. була забезпечена в режимі відеоконференції згідно ухвали суду від 18.10.2021р., проте позивач (як це було засвідчено відповідальною особою Дніпровського районного суду м. Києва - спеціаліст Косенко О.В. до початку проведення судового засідання у даній справі) у визначений день та час уповноваженого представника в судове засідання не направив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неможливості явки в засідання суду свого представника суд не повідомив.

Згідно з приписами ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає судову справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст. 3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997р., дана Конвенція та Протоколи до неї №№2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003 р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумності строку розгляду справи можна застосовувати, коли стороною у спорі є орган державної влади.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Беручи до увагу ту обставину, що позивач був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, судом було вжито усіх заходів стосовно можливості представнику позивача бути присутнім в судовому засіданні в режимі відеоконференції, а явка представників сторін в засідання суду обов`язковою не визнавалась, неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, сторони у справі скористались процесуальними правами стосовно висвітлення своєї правової позиції щодо фактичних обставин справи, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, може бути розглянута за наявними у ній документами, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача стосовно розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в засіданні суду представника відповідача, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений позивачем до відповідача позов не підлягає до задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 632 Цивільного кодексу України унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У розумінні приписів наведеної норми, ціна є однією із найважливіших умов відплатного договору. Сторони мають право встановлювати ціну в договорі на власний розсуд.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому судом також засвідчується, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися лише при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; - недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 07 травня 2018 року між Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст", м. Київ (покупець), що є замовником товарів відповідно до оголошення №UA-2018-04-06-001059-а на офіційному веб-порталі уповноваженого органу та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" (постачальник, продавець), що є переможцем процедури закупівлі згідно рішенням про визначення переможця від 26.04.2018р. на офіційному веб-порталі уповноваженого органу було укладено договір про закупівлі палива №5-24.

Відповідно до п. 1.1. договору №5-24 від 07.05.2018р. продавець зобов`язується поставляти покупцю товар зазначений в специфікації п. 1.2. договору, а покупець - приймати і оплатити такий товар.

Згідно п. 1.2. договору №5-24 від 07.05.2018р. найменування (номенклатура, асортимент) товару, кількість та ціна товару вказані в специфікації: нафта і дистиляти за кодом ДК 021:2015-09130000-9 (бензин А-92, бензин А-95 та дизельне паливо в талонах)

Найменування товаруОдиниця виміруКількість літрівЦіна за 1 літр грн., з ПДВЗагальна вартість, грн. з ПДВ
Бензин А-92літрів20 00026,2524 000
Бензин А-95літрів30 00027,2816 000
Дизельне паливолітрів50 00024,71 235 000
Разом 100 000 2 575 000

Пунктом 3.1. угоди №5-24 від 07.05.2018р. сторони визначили, що ціна договору становить 2 575 000 грн., у тому числі ПДВ: 429 166,67 грн.

Згідно п. 3.2. договору №5-24 від 07.05.2018р., ціна за одиницю товару встановлена відповідно до цінової пропозиції продавця за результатами електронного аукціону та зазначена у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 3.4 договору №5-24 від 07.05.2018р., підписанням цього договору продавець підтверджує дійсність цін за товар вказаних в договорі на дату його укладення. Сторони домовилися, що продавець не має права ініціювати збільшення ціни на товар відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" раніше ніж відбудеться поставка не менше ніж 30% товару від загального обсягу, навіть якщо договірні ціни на товар менше ринкових.

Зміна ціни товару, відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", можлива лише після поставки 30% товару від загального обсягу, шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди, за умовами, якщо продавець надасть належним чином оформлену довідку з ДП "Держзовнішінформ" (розрахунок середнього арифметичного значення ціни за наявними ціновими пропозиціями на постачання між мінімальним значенням у роздрібній торгівлі), якою будуть підтверджені підстави для зміни ціни в період з дати проведення реверсивного аукціону дати зміни такої ціни.

14 травня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №1 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої пункт 4.6. договору викладено у новій редакції, відповідно до котрої розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: "783 700 грн., у тому числі ПДВ - 130 616,67 грн. - це бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) в межах надходження бюджетних коштів; 1 791 300 грн., у тому числі ПДВ - 298 550 грн. - це власні кошти покупця (р/р 301). Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 14.05.2018р.

25 червня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №2 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої пункт 4.6. договору викладено у новій редакції, відповідно до котрої розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: "1 400 000 грн., у тому числі ПДВ - 233 333,33 грн. - це бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) в межах надходження бюджетних коштів; 1 175 000 грн., у тому числі ПДВ - 195 833,33 грн. - це власні кошти покупця (р/р 301). Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 25.06.2018р.

06 серпня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №3 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої пункт 4.6. договору у новій редакції, відповідно до котрої розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: "1 700 000 грн., у тому числі ПДВ - 283 333,33 грн. - це бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) в межах надходження бюджетних коштів; 875 000 грн., у тому числі ПДВ - 145 833,33 грн. - це власні кошти покупця (р/р 301). Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 06.08.2018р.

Судом встановлено, що на підставі листа ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" від 23.08.2018р. №2308/3 та наданої останнім довідки ДП "Держзовнішінформ" від 23.08.2018р. №231/564 про зростання цін на ринку, 29 серпня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №4 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої сторони підтвердили, що відповідно до п. 1.2 договору про закупівлю товару №5-24 від 07.05.2018р. постачальник поставив покупцю частину товару, що наведено нижче:

Найменування товаруОдиниця виміруКількість літрівЦіна за 1 літр грн., з ПДВЗагальна вартість, грн. з ПДВ
Бензин А-92літрів800026,2209588
Бензин А-95літрів1000027,2272011,99
Дизельне паливолітрів4200024,71037400
Разом 1 518 999,99

Загальна вартість поставленого товару становить: 1 518 999,99 грн., у тому числі ПДВ - 253 166,67 грн.

Відповідно до пункту 2 даної угоди сторони, керуючись положеннями п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та відповідно до п. 11.2. договору, домовились збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків від ціни, визначеної в договорі, не збільшуючи при цьому суми договору та не погіршуючи його якості

Пунктом 3 додаткової угоди №4 від 29.08.2018р. сторони зменшили обсяг закупівлі товару. Після внесення вище вказаних змін обсяги закупівлі та вартість товару у невиконаній частини договору змінюються та визначаються Сторонами у п. 1.2. Договору про закупівлю товару № 5-24 від 07.05.2018р.:

Найменування товаруОдиниця виміруКількість літрівЦіна за 1 літр грн., з ПДВЗагальна вартість, грн. з ПДВ
Бензин А-92літрів11301,727,82314 412
Бензин А-95літрів18875,428,82543 988,01
Дизельне паливолітрів7547,726,18197 600
Разом 1 056 000,01

Загальна вартість товару, що підлягає постачанню: 1 056 000,01 грн., в т. ч. ПДВ - 176 000,00 грн. При цьому ціна/сума договору залишається без змін та становить 2 575 000 грн., у тому числі ПДВ 429 166,67 грн. Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 29.08.2018р.

В подальшому, на підставі листа ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" від 28.09.2018р. №0510/1 та наданої довідки ДП "Держзовнішінформ" від 28.09.2018р. №231/707 про зростання цін на ринку, 10 жовтня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №4А до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої сторони підтвердили, що відповідно до п. 1.2 договору про закупівлю товару №5-24 від 07.05.2018р. постачальник поставив покупцю частину товару, що наведено нижче:

Найменування товаруОдиниця виміруКількість літрівЦіна за 1 літр грн., з ПДВЗагальна вартість, грн. з ПДВ
Бензин А-92літрів800026,2209588
Бензин А-95літрів1000027,2272011,99
Дизельне паливолітрів4200024,71037400
Разом 1 518 999,99

Найменування товаруОдиниця виміруКількість літрівЦіна за 1 літр грн., з ПДВЗагальна вартість, грн. з ПДВ
Бензин А-92літрів027,820
Бензин А-95літрів500028,82144 100
Дизельне паливолітрів026,180
Разом 144 100

Загальна вартість поставленого товару становить: 1 663 099,99 грн., у тому числі ПДВ - 277 183,32 грн.

Відповідно до пункту 2 даної угоди сторони керуючись положеннями п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та відповідно до п. 11.2. договору домовились збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків від ціни, визначеної в договорі, не збільшуючи при цьому суми договору та не погіршуючи його якості

Пунктом 3 додаткової угоди №4А від 10.10.2021р. сторони зменшили обсяг закупівлі товару. Після внесення вище вказаних змін обсяги закупівлі та вартість товару у невиконаній частини договору змінюються та визначаються сторонами у п. 1.2. договору про закупівлю товару № 5-24 від 07.05.2018р.:

Найменування товаруОдиниця виміруКількість літрівЦіна за 1 літр грн., з ПДВЗагальна вартість, грн. з ПДВ
Бензин А-92літрів10 274,90230,60314 412
Бензин А-95літрів12 614,76431,70399888,01
Дизельне паливолітрів6863,494328,79197 600
Разом 911900,01

Загальна вартість товару, що підлягає постачанню: 911 900,01 грн., в т. ч. ПДВ - 151 983,34 грн. При цьому ціна/сума договору залишається без змін та становить 2 575 000 грн., у тому числі ПДВ 429 166,67 грн. Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 10.10.2018р.

11 жовтня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №5 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої пункт 4.6. договору викладено у новій редакції, відповідно до котрої розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: "1 699 872 грн., у тому числі ПДВ - 283 312 грн. - це бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) в межах надходження бюджетних коштів; 875 128 грн., у тому числі ПДВ - 145854,67 грн. - це власні кошти покупця (р/р 301). Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 11.10.2018р.

20 листопада 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №6 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої пункт 4.6. договору викладено у новій редакції, відповідно до котрої розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: "1 784 080 грн., у тому числі ПДВ - 297 346,67 грн. - це бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) в межах надходження бюджетних коштів; 790 920 грн., у тому числі ПДВ - 131 820 грн. - це власні кошти покупця (р/р 301). Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 20.11.2018р.

22 грудня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №7 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої пункт 4.6. договору у новій редакції, відповідно до котрої розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: "1 847 480 грн., у тому числі ПДВ - 307 913,33 грн. - це бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) в межах надходження бюджетних коштів; 727 520 грн., у тому числі ПДВ - 121 253,33 грн. - це власні кошти покупця (р/р 301). Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 22.12.2018р.

29 грудня 2018 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №8 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та згідно п. 10.2. договору сторони погодились продовжити термін дії договору на строк достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного 2019 року. Сторони дійшли згоди п. 10.1. договору викласти в наступній редакції: "10.1. Цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31 березня 2019 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, які виникли під час дії цього договору.". Пункт 5.1. договору викласти в наступній редакції: "5.1. Строк поставки товару - з дня підписання договору до 31 березня 2019 року". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 29.12.2018р.

21 січня 2019 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №9 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої вартість закупівлі на 2019 рік в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної у договорі, укладеному в 2018 році становить 515 000,00 грн. в т. ч. ПДВ - 85 833,33 грн. Розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: за бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) на суму - 515 000,00 грн. в т. ч. ПДВ - 85 833,33 грн. Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору. Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 21.01.2019р.

27 травня 2019 року між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" було укладено додаткову угоду №10 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. згідно котрої пункт 4.6. договору викладено у новій редакції, відповідно до котрої розрахунки за цим договором будуть здійснюватися: "256 355 грн., у тому числі ПДВ - 42 725,83 грн. - це бюджетні кошти покупця (КПКВ 1917441 - р/р 4848) в межах надходження бюджетних коштів; 258 645 грн., у тому числі ПДВ - 43 107,50 грн. - це власні кошти покупця (р/р 301). Коригування суми договору та розподілу коштів покупця здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування відповідно до КПКВ, які оформляються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору". Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, в даному випадку з 27.05.2019р.

В даному випадку, Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08.09.2021р. №053/282/01-11/2353) просить суд, визнати (підтвердити) нікчемними (нікчемність) додаткових угод №4 від 29.08.2018р., №4-А від 10.10.2018р. до договору про закупівлю товару №5-24, укладеного із ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" 07 травня 2018 року.

При цьому позивач засвідчує, що додаткові угоди №4 від 29.08.2018р., №4-А від 10.10.2018р. є такими, що не відповідають п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" за змістом наведених норм істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі, оскільки наявність таких коливань не підтверджена зі сторони ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" належними доказами, а тому просить суд визнати дані додаткові угоди нікчемними.

При цьому, позивач зазначає що підняття ціни являється неправомірним, так як зростання на ринку, яке підтверджене довідками ДП "Держзовнішінформ" менше ніж було піднято замовником та постачальником.

Суд зазначає, що укладений між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" договір про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. за своєю правовою природою є договором поставки, який укладений на підставі та згідно Закону України "Про публічні закупівлі".

Згідно ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Частиною 1 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до п.2 ч. 4 36 Закону України "Про публічні закупівлі", умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Отже, Законом України "Про публічні закупівлі" встановлено, що зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за п. 2 ч. 4 наведеної норми - у випадку коливання цін на ринку товару, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.

За змістом ст. 712 Цивільного кодексу України та ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно п.п. 57 п. 4 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №459, Мінекономрозвитку відповідно до покладених на нього завдань надає роз`яснення щодо застосування законодавства у сфері державних закупівель.

У роз`ясненні Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27 жовтня 2016 року №3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю", зазначено: "Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. При цьому, норма п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону поширюється на договори про закупівлю, у разі якщо предметом закупівлі є товар. Разом з тим, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов.

Отже, в залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. Ураховуючи викладене, при кожному внесенні змін до договору про закупівлю у вищезазначеному випадку шляхом укладання додаткової угоди до договору, сторони договору зобов`язані належним чином виконувати умови такого договору з урахуванням змінених його умов кожного разу. Водночас внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Господарським кодексом України та Законом України "Про ціни і ціноутворення", що регулюють відносини у процесі формування, встановлення та застосування цін, визначено:

- суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни (ч. 3 ст. 189 Кодексу);

- вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни (ч. 1 ст. 190 Кодексу);

- вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання (ч. 2 ст. 190 Кодексу);

- державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку (ч. 1 ст. 191 Кодексу);

- державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України "Про ціни і ціноутворення" (ч. 2 ст. 191 Кодексу);

- державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом: 1) установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання: фіксованих цін; граничних цін; граничних рівнів торговельної надбавки (націнки) та постачальницько-збутової надбавки (постачальницької винагороди); граничних нормативів рентабельності; розміру постачальницької винагороди; розміру доплат, знижок (знижувальних коефіцієнтів); 2) запровадження процедури декларування зміни ціни та/або реєстрації ціни (ч.1 ст.13 Закону).

Відповідно до вищевказаних положень законодавства, ціни та товар за договором є вільними, нормами п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлені підстави для зміни ціни за одиницю товару у договорі про закупівлю та граничний рівень такої зміни не більше 10 відсотків.

Пунктами 11.5., 11.6. договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. передбачено, що внесення змін або доповнень до цього договору здійснюється за взаємною згодою сторін і оформляється додатковими угодами до договору, що підписуються та скріплюються їх печатками. Одностороння відмова від виконання умов цього договору та одностороннє розірвання договору не допускається, крім випадків передбачених чинним законодавством України та цим договором. Додаткові угоди, додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

В даному випадку на підставі п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" між КП "Київавтошляхміст" та ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" 29 серпня 2018 року була укладена додаткова угода №4 до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р., згідно якої сторони збільшили ціну товару за одиницю (літр): бензин А-92 з 26,20 грн. до 27,82 грн. (на обсяг товару в кількості 11301,7 л.); бензин А-95 з 27,20 грн. до 28,82 грн. (на обсяг товару в кількості 18 875,40 л.); дизельне паливо з 24,70 грн. до 26,18 грн. (на обсяг товару в кількості 7547,70 л.) та 10 жовтня 2018 року була укладена додаткова угода №4А до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р., згідно якої сторони збільшили ціну товару за одиницю (літр): бензин А-92 з 27,82 грн. до 30,60 грн. (на обсяг товару в кількості 10274,902 л.); бензин А-95 з 28,82 грн. до 31,70 грн. (на обсяг товару в кількості 12614,764 л.); дизельне паливо з 26,18 грн. до 28,79 грн. (на обсяг товару в кількості 6863,4943 л.).

Суд констатує, що відповідно до додаткових угод від 29.08.2018р. №4 та від 10.10.2018р. №4А до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р., зміна ціни товару відбувалась в межах 10% кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених договору. При цьому відповідно п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" загальна сума договору не збільшилась.

Суд зазначає, що додаткові угоди від 29.08.2018р. №4 та від 10.10.2018р. №4А до договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р., укладені з дотриманням положень п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та листа-роз`яснення Мінекономрозвитку України "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" №3302-06/34307-06 від 27.10.2016р.

Суд зауважує, що чинним законодавством не регламентовано та не визначено, якими саме документами може підтверджуватися коливання ціни товару на ринку.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", торгово-промислові палати створюються з метою сприяння розвиткові народного господарства та національної економіки, її інтеграції у світову господарську систему, формуванню сучасних промислової, фінансової і торговельної інфраструктур, створенню сприятливих умов для підприємницької діяльності, всебічному розвиткові усіх видів підприємництва, не заборонених законодавством України, науково-технічних і торговельних зв`язків між українськими підприємцями та підприємцями зарубіжних країн.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що торгово-промислові палати мають право проводити на замовлення українських та іноземних підприємців експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість.

Методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов`язковими для застосування на всій території України.

Постановою Верховного Суду від 29.03.2019р. у справі №826/6926/17 зазначено, що довідки торгово-промислової палати та ДП "Держзовнішінформ", які є повноважними органами, що мають право, зокрема здійснювати моніторинг цін та визначати вартість товару, містять інформацію щодо ціни на певні нафтопродукти та паливно-мастильні матеріали на певну дату, а отже з аналізу наявної в них інформації та ціни за одиницю продукції визначеної у договорах, укладених між позивачем та відповідачем, можна прослідкувати динаміку цін, а отже встановити її рух у бік збільшення чи зменшення та встановити факт наявності коливання ціни.

Отже, на думку суду, підтвердження коливання ціни товару на ринку на підставі довідок ДП "Держзовнішінформ" від 23.08.2018р. №231/564 та від 28.09.2018р. №231/707 відповідає положенням п. 2 ч.4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Судом досліджено, що відповідно до долучених повідомлень/довідок збільшення цін на ринку відбулось, в з 07.05.2018р. до 29.08.2018р. (з дати укладення договору до дати укладення додаткової угоди № 4) у бік збільшення: ціна на бензин А-92 зросла з 26,20 грн. до 28,97 - 32,06 грн. за один літр, ціна на бензин А-95 зросла з 27,20 грн. до 29.80 - 33,07 грн., ціна на дизельне паливо зросла з 24,70 грн. до 27,79 - 30,44 грн. та з 29.08.2018р. до 10.10.2018р. (з дати укладення додаткової угоди № 4 до дати укладення додаткової угоди №4а) у бік збільшення: ціна на бензин А-92 зросла з 28,97 - 32,06 грн. до 31,44 - 34,09 грн. за один літр, ціна на бензин А-95 зросла з 29,80 - 33,07 грн. до 32,29 - 35,11 грн., ціна на дизельне паливо зросла з 27,79 - 30,44 грн. до 30,28 - 32,57 грн.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2020р. у справі №907/788/18 суд зауважив ту обставину, що Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку коливання ціни такого товару на ринку і таке коливання повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим, відповідати запропонованим змінам.

В процесі розгляду справи позивачем викладена в довідках інформація не спростована, доказів на підтвердження того, що коливання цін в бік збільшення на нафтопродукти в період укладення оспорюваних додаткових угод не мали місця, позивач не надав, натомість докази на підтвердження протилежних обставин містяться в матеріалах справи.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність вимогам закону, незалежно від визнання його таким.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, орган) влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх -т- посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспореная. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, які викладені у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 06 2019р. у справі №916/3156/17).

Суд засвідчує, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №910/12959/18.

При підписанні оспорюваних додаткових угод до договору сторони були вільними в їх укладенні та визначенні їх умов. Пропозиція постачальника про зміну (збільшення) ціни не є обов`язковою для покупця. Разом з тим, покупець (позивач) погодився на пропозицію постачальника (відповідача), підписав додаткові угоди, які були спрямовані на реальне настання правових наслідків відповідач поставив товар, а позивач його отримав та оплатив.

Суд засвідчує, що долучені до матеріалів справи довідки ДП "Держзовнішінформ" від 23.08.2018р. №231/564 та від 28.09.2018р. №231/707 підтверджують факт коливання цін на нафтопродукти у бік збільшення, що давало правові підстави для підписання додаткових угод відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі".

При укладенні договору та внесенні змін до нього, сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов, включаючи предмет, ціну та кількість товару. Договір та додаткові угоди до нього укладено без порушення вимог, визначених ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", а тому відсутні підстави для визнання додаткових угод недійсними.

Враховуючи відсутність правових підстав для визнання додаткових угод недійсними, а також відсутності обставин, за котрих останні можна вважати нікчемними, позовна вимога щодо стягнення з відповідача коштів в сумі 38 680 грн. до задоволення не підлягає.

Щодо аудиторського звіту Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту виконавчого органу Київської міської ради від 30.06.2020р. №070-5-13/20 судом засвідчується, що аудиторський звіт відображає опис виявлених перевіркою порушень, він не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та відповідно не є актом індивідуальної дії. Такий звіт, відображає рекомендації для організації роботи позивача, не несе жодного імперативного характеру для сторін договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. та не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти. Результати аудиторського звіту не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

При цьому суд, вважає, що обставини, встановлені при проведенні перевірки та в подальшому відображені у відповідному аудиторському звіті, на думку суду, не виступають беззаперечним доказом вчинення договірними сторонами (в даному випадку) згідно договору про закупівлі палива №5-24 від 07.05.2018р. порушень положень чинного законодавства як при укладенні договору та додаткових договорі до нього, так і при подальшому виконанні його умов.

Узагальнюючи викладене, судом констатується, що позивачем не доведено доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання доказів в належне обґрунтування та підтвердження останніх, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для вирішення спору із подальшим задоволенням позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58) відповідно до котрої згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоячщою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також приймає до уваги положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до п. 2 ч. 4 ст.129 ГПК України судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладаються на позивача.

Враховуючи прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід залишити за Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст".

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 04.11.2021р.

Суддя В. А. Войціховський