ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р. Справа№ 910/6212/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 28.09.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.07.2021 (повний текст складено - 20.07.2021)

у справі №910/6212/21 (суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи

"Дніпропетровськгаз"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

про визнання укладеної додаткової угоди

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання укладеної додаткової угоди до договору купівлі-продажу природного газу № 13-137-ВТВвід 04.01.2013.

Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з істотною зміною обставин, якими керувався позивач при укладенні договору № 13-137-ВТВвід 04.01.2013, існують підстави для укладення додаткової угоди про зміну порядку розрахунків.

Відповідач в обґрунтування заперечень на позов вказував про те, що обумовлені законом підстави для укладення додаткової угоди про зміну порядку розрахунків до договору № 13-137-ВТВвід 04.01.2013 - відсутні.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6212/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом;

- відповідно до висновків Постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 у справі №904/4470/16 протягом дії договору №13-137-ВТВ відповідач (позивач у даній справі) отримував природний газ та погоджувався на його ціну, в тому числі й шляхом укладення додаткових угод (19 додаткових угод) щодо ціни на природний газ, при цьому був обізнаний щодо встановлених тарифів;

- фактично, намір внесення змін до договору, який припинив свою дію у 2016 році, позивачем виявлено лише направленням 23.03.2021 відповідачу листа №490007.1-Сл-5149-0321 від 23.03.2021 та проекту додаткової угоди №20 від 23.03.2021;

- наведені обставини поза розумним сумнівом доводять, що звернення до суду з даним позовом не є ефективним способом захисту порушеного відповідачем права, а є створенням формально-юридичних передумов для перегляду остаточного судового рішення у справі №904/4470/16.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач (Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз") звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6212/21 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Здійснити розподіл судових витрат.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник наголошував на тому, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано обставину, що необхідність внесення змін до Договору обґрунтовувалось тим, що після укладення зазначеного договору, змінились обставини, якими керувався АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" при укладенні договору, і якби позивач міг передбачити таку зміну, то не уклав би відповідний договір, або уклав би його на інших умовах. При цьому, скаржник наголошував, що відповідач безпідставно не прийняв відповідну пропозицію позивача щодо укладення додаткової угоди, а суд першої інстанції, в свою чергу, безпідставно дійшов висновку про відсутність усіх 4 умов, необхідних для зміни договору на підставі ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, а отже, неправильно застосував вказану норму права.

Крім того, вказуючи на порушення судом першої інстанції ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, скаржник посилався на те,що не було враховано постанову Вищого господарського суду України від 29.06.2015 у справі № 910/29184/15, як таку, що була винесена у подібних правовідносинах.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/6212/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021, встановлено учасникам справи процесуальний строк на подання відзивів, заяв та клопотань, розгляд справи призначено в судовому засіданні 28.09.2021.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши оскаржуване судове рішення без змін.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказував на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, а також відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідач наголошував, що :

- судом першої інстанції вірно встановлено дві суттєві обставини: факт закінчення строку дії договору № 13-137-ВТВ від 04.01.2013 та факт існування простроченої заборгованості позивача перед відповідачем за цим договором, що встановлено судовими рішеннями у справі №904/4470/16, які набрали законної сили, і у яких встановлено, що Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" отримував природний газ та погоджувався на його ціну, в т.ч. й шляхом укладення додаткових угод (19 додаткових угод) щодо ціни на природній газ, був обізнаний про встановлення тарифів;

- позивачем не доведено, що саме відповідач є відповідальним за недоскональну тарифну політику Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг;

- позивачем також не доведено, що саме на відповідача має бути покладено ризики, пов`язані з неотриманням або недоотриманням певної частини доходу від господарської діяльності позивача, що узгоджується з висновками Верховного Суду у справі №904/4770/16;

- обраний позивачем спосіб захисту щодо внесення змін у договір, який припинив свою дію у 2016 році, не є ефективним способом захисту;

- запропоновані позивачем умови додаткової угоди стосовно розрахунку за газ протягом 1 року після отримання позивачем за наслідками відповідного року повної суми компенсації витрат на придбання природного газу суперечить ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України, оскільки отримання повної суми компенсації на придбання природного газу не є подією, яка неминуче має настати, а залежить від вчинення дій певного кола осіб, і вказана позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у справах №912/1025/20, №904/1156/19.

15.09.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду позивач (Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз") подав відповідь на відзив, в якому додатково наголошував, що:

- формування тарифу не залежить від волі АТ «Дніпропетровськгаз», та останнім вчинялись дії щодо перегляду тарифу, проте контролюючим органом вони були залишені поза увагою;

- вказане доводить, те, що АТ «Дніпропетровськгаз» починаючи з 2014 року було змушене виконувати умови договору від 04.01.2013 №13-137-ВТВ, при цьому нарощувати збитки через встановлення економічно невигідного тарифу, та бездіяльність контролюючого органу;

- оскільки Типового договору на закупівлю природного газу для потреб ВТВ та Втр НКРЕКП не затверджено, то Договір від 04.01.2013 №13-137-ВТВ укладений між сторонами на основі Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), який затверджений постановою НКРЕ від 05.07.2012 №849, тобто, АТ «Дніпропетровськгаз» не могло не укласти вказаний договір, однак його виконання в подальшому на існуючих умовах, з урахуванням тарифної політики НКРЕКП, порушує співвідношення майнових інтересів сторін;

- висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах №912/1025/20, №904/1156/19 є не релевантними по відношенню даної справи.

У судове засідання 28.09.2021 з`явилися представники сторін, які надали пояснення щодо апеляційної скарги.

Так, представник скаржника (позивача) просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6212/21 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти вимог, викладених у апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на правомірність висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 28.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 04.01.2013 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (яке в подальшому змінило найменування на акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"), як продавцем, та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» (яке змінило найменування в подальшому на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз"), як покупцем, укладено договір купівлі-продажу №13-137-ВТВ, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у власність позивача у 2013 році 55 390,1 кубічних метрів природного газу, а останній - оплатити отриманий товар (п. 1.1 договору).

Сторонами договору №13-137-ВТВ неодноразово додатковими угодами вносились зміни до умов цього договору в частині строку його дії, вартості товару та порядку розрахунків, а саме: додатковою угодою №1 від 10.07.2013, додатковою угодою №3 від 31.12.2013,додатковою угодою №4 від 28.04.2014, додатковою угодою №5 від 15.05.2014, додатковою угодою №6 від 10.06.2014, додатковою угодою №7 від 05.09.2014, додатковою угодою №8 від 10.11.2014, додатковою угодою №9 від 03.12.2014, додатковою угодою №10 від 22.12.2014, додатковою угодою №11 від 05.02.2015, додатковою угодою №12 від 10.03.2015, додатковою угодою №13 від 03.04.2014, додатковою угодою №14 від 12.05.2015, додатковою угодою №15 від 03.06.2015, додатковою угодою №16 від 10.07.2015, додатковою угодою №17 від 12.10.2015, додатковою угодою №18 від 28.10.2015, додатковою угодою №19 від 27.11.2015.

Відповідно до умови статті 11 договору №13-137-ВТВ від 04.01.2013 (у редакції додаткової угоди №10 від 22.12.2014), вказаний договір діє в частині реалізації товару до 31.12.2015, в частині розрахунків за газ - до повного виконання.

При цьому, додаткова угода №19 від 27.11.2015 до договору №13-137-ВТВ від 04.01.2013 встановлювала діючу ціну газу з 01.12.2015 - 8 088,22 грн. за 1000 куб.м.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження узгодження продовження строку дії договору з 2016 року, зокрема і станом на момент звернення з відповідним позовом до суду першої інстанції, а отже, договір №13-137-ВТВ від 04.01.2013 припинив свою дію з 01.01.2016.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 у справі №904/4470/16 з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" було присуджено до стягнення на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 348 222 726,62 грн. заборгованості за природний газ, 3 583 797,82 грн. трьох процентів річних, 9 972 484,42 грн. інфляційних втрат, 181 027,48 грн витрат по сплаті судового збору та 199 130, 23 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Наведеним судовим рішенням (https://reyestr.court.gov.ua/Review/61816836) встановлено, що борг у розмірі 348 222 726,62 грн. виник в період часу з березня 2015 року по грудень 2015 року.

При цьому, матеріали справи не містять належних доказів скасування вказаного рішення суду апеляційної інстанції у вказаній справі №904/4470/16.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Ч. 4 ст. 75 Господарсього процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, АТ «Дніпропетровськгаз» листом від 23.03.2021 (вих. № Е1107.1 -Сл-5149-0321) звернулось до АТ «НАК «Нафтогаз України» з пропозицією внесення змін до Договору № 13-137-ВТВ в частині здійснення розрахунків та запропонував викласти п.6.1. статті 6 Договору «Порядок та умови проведення розрахунків» у наступній редакції: 6.1. Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяці, наступного за місяцем поставки товару на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу в межах сум, значених структурою тарифу на розподіл газу витрат на придбання газу для потреб, визначених даним договором, у відповідний період.

У випадку, якщо структурою тарифу на розподіл природного газу, затвердженою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) для Покупця не передбачено витрат (або передбачено в неповній сумі) на придбання газу за цим Договором у відповідному періоді, остаточний розрахунок за Договором проводиться протягом одного року після отримання Покупцем за наслідками відповідного року повної суми компенсації витрат на придбання природного газу за цим договором, затвердженої НКРЕКП для покупця у структурі тарифу.

Скаржник вказував, що необхідність внесення змін до Договору обґрунтовувалась тим, що після укладення зазначеного договору, змінились обставини, якими керувався АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" при укладенні договору, і якби позивач міг передбачити таку зміну, то не уклав би відповідний договір, або уклав би його на інших умовах.

Відповідну пропозицію стосовно внесення змін до Договору № 13-137-ВТВ в частині здійснення розрахунків позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку 23.03.2021 із супроводжувальним листом №490007.1-Сл-5149-0321 від 23.03.2021, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, копією накладної на відправку та копією фіскального чеку від 23.03.2021, які наявні в матеріалах справи, і вказаний лист відповідач отримав 25.03.2021, що підтверджується відомостями з сайту поштової установи, проте, вказана пропозиція залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Також, позивач в обґрунтування позову щодо необхідності укладення додаткової угоди в частині викладення пункту 6.1 статті 6 Договору «Порядок та умови проведення розрахунків», посилався на те, що:

- на момент укладення Договору у 2013 році, правову основу функціонування ринку природного газу, в тому числі, становив чинний на той момент Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу». В розумінні цього закону АТ «Дніпропетровська» було суб`єктом ринку природного газу, яке одночасно здійснювало на території Дніпропетровської області господарську діяльність як газорозподільне та газопостачальне підприємство;

- відповідно до ст. 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» державне регулювання діяльності суб`єктів ринку природного газу, в тому числі суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень;

- до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, в тому числі, належали повноваження щодо здійснення державного регулювання відносин суб`єктів ринку природного газу, ліцензування господарської діяльності на ринку природного газу, здійснення контролю за додержанням ліцензіатами ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газ, а також встановлення тарифів, в тому числі, на транспортування природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільними трубопроводами, постачання природного газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом;

- на момент укладення в 2013 році Договору АТ «Дніпропетровськгаз» здійснювало господарську діяльність з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі Ліцензії № 527257 серія АВ, виданої Національною комісією регулювання електроенергетики України (НКРЕ), виданої 13.08.2010 на підставі рішення № 882 від 27.07.2010 зі строком дії з 22.02.2010 по 21.03.2015. Господарська діяльність з розподілу природного газу та газу (метану) вугільних родовищ здійснювалась на підставі Ліцензії № 527256 серія АВ, виданої НКРЕ, виданої 13.08.2010 на підставі рішення зі строком дії з 22.02.2010 по 21.03.2015;

- отже, господарська діяльність Позивача регламентувалась і регламентується ліцензійними умовами, а формування цін (тарифів) підлягає державному регулюванню;

- відповідно до ч. 3 ст. 189 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Таким чином, ціноутворення в господарській діяльності АТ «Дніпропетровськгаз» цілком залежить від державного регулювання, оскільки встановлення тарифів на постачання та розподіл природного газу здійснюється НКРЕКП;

- посилаючись на частину 3 ст. 189 Господарського кодексу України, статті 10-12 Закону «Про ціни і ціноутворення», позивач вказував, що технологічний процес постачання та розподілу природного газу, передбачає, в тому числі й наявність при здійсненні цієї діяльності технологічних втрат і витрат, як невід`ємного процесу. Саме для забезпечення такої складової процесу постачання та розподілу природного газу як покриття втрат і витрат в газорозподільній системі, придбавався природний газ за Договором №13-137-ВТВ від 04.01.2013;

- поняття виробничо-технологічні втрати газу наведено в п.1 Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, Наказом Міністерства палива та енергетики №264 від 30.05.2003 (далі по тексту - Методика № 264), згідно якої втрати газу - це газ, що втрачається під час транспортування газу газорозподільними та внутрішньобудинковими мережами, а також під час виконання профілактичних робіт і поточних ремонтів, і пунктом 4 якої передбачено, що виробничо-технологічні (нормовані) втрати газу - граничний витік газу, під час якого ще можливо забезпечити надійне функціонування та умовну нормативну герметичність газопроводів, з`єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, приладів тощо. Крім того, до виробничо-технологічних втрат належить об`єм витоку газу під час технічного обслуговування, поточного ремонту, заміни арматури, приладів, обладнання, що використовує газ, і з`єднувальних деталей який не перевищує норм, установлених чинними нормативними документами;

- у 2013 році для АТ «Дніпропетровська» діяли тарифи на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, які були затверджені наступними постановами НКРЕКП: з 1 січня по 30 червня 2013 року в розмірі 225,80 грн. за 1000м3 (без ПДВ) затверджений постановою НКРЕ «Про внесення змін до Додатка № 1 до постанови НКРЕ від 28.12.2011 №136» від 19.04.2012 №426; з 1 липня по 31 липня в розмірі 226,90 грн. за 1000 м3 (без ПДВ) затверджений постановою НКРЕКП «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 28.12.2011 №136» від №763; з 1 серпня по 31 грудня в розмірі 235,80 грн. за 1000 м3 (без ПДВ) затверджений постановою НКРЕКП «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 28.12.2011 № 136» від №927;

- на 2013 рік для АТ «Дніпропетровськгаз» було встановлено економічно обґрунтовані тарифи, які дозволяли підприємству покривати витрати, які підприємство несе у зв`язку з придбанням природного газу для виробничо-технологічних втрат і витрат газу для власних потреб. Зазначене підтверджується й висновками, викладеними НКРЕКП в Акті планової перевірки дотримання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного , нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ від 18.04.2014 № 10 (далі - Акт перевірки);

- згідно Акту перевірки, враховуючи, що згідно з наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21.12.2012 №1060 «Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємства на 2013 рік», для ПАТ «Дніпропетровськгаз» затверджено обсяг технологічних витрат та втрат на рівні 65 512,0 тис. м3, можна зробити висновок, що фактичні обсяги технологічних витрат і втрат природного газу даного ліцензіату в 2013 році склали 74,6% від затверджених;

- приймаючи рішення про укладення Договору № 13-137-ВТВ від 04.01.2013 для придбання газу для виробничо-технологічних витрат і втрат, Позивач виходив з того, що розмір тарифу, встановлений державою на розподіл природного газу в 2013 році, надасть можливість покрити витрати на ці статті витрат та розрахуватись в повному обсязі за отриманий природний газ; протягом 2013 року реалізація прав та обов`язків за Договором №13-137-ВТВ від 04.01.2013 здійснювалась саме виходячи із зазначеного вище;

- починаючи з 2014 року відбулись зміни в державному регулюванні цін на розподіл природного газу, які виразились в прийнятті низки нормативно-правових актів, якими планові обсяги споживання природного газу на виробничо-технічні потреби були безпідставно не враховані в заявлених позивачем обсягах;

- протягом 2014-2019 років АТ «Дніпропетровськгаз» неодноразово зверталось до НКРЕКП із заявами про встановлення (перегляду) тарифу, а також з вимогою включити до тарифу на послуги розподілу природного газу компенсацію дефіциту коштів, що виник внаслідок тарифної політики НКРЕКП протягом 2014-2020 років, за якою до тарифу не було включено компенсацію різниці в цінах на природний газ виробничо-технічних витрат та недоотриманої тарифної виручки;

- Протягом 2014 року АТ «Дніпропетровськгаз» зверталося до НКРЕКП з листами про перегляд тарифу, зокрема, від 10.10.2014 року №11/7-0098, 05.12.2014 року №11/7-0111, але тариф переглянутий так і не був;

- необхідність перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними мережами для приведення до економічно обґрунтованого рівня була обумовлена проведенням АТО, зниженням норм споживання відповідно до постанови КМУ від 06.08.2014 №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», підвищенням ціни на природний газ (з серпня по грудень 2014 року ціна збільшилась з 4 724 грн. за 1000 куб. м. до 5 900 грн. за 1000 куб.м.);

- в 2015 році АТ «Дніпропетровськгаз» також зверталось до НКРЕКП з листами про перегляд тарифу, зокрема, від 28.05.2015 №11/7-0042, 03.08.2015 №11/7-0062;

- протягом 2016-2017 років АТ «Дніпропетровськгаз» продовжувало звертатись до НКРЕКП з аналогічним проханням із заявами про перегляд тарифу, зокрема, від 19.09.2016 №11/7-0078; від 18.05.2017 №Ор05.2-СЛ-7045-0517; від 15.06.2017 №Ор05.2-СЛ-8743-0617; №йр05.2-СЛ-11698-0817, але тариф переглянутий не був;

- 05.12.2017 АТ «Дніпропетровськгаз» звернулось до НКРЕКП із заявою №Ор05.2-СЛ-18952-1217 про перегляд та затвердження економічно обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу та включення до витрат при формуванні тарифу суми компенсації недоотриманих доходів за 2014-2017 р.р. в розмірі 391 839,8 тис. грн.;

- 14.03.2018 АТ «Дніпропетровськгаз» звернулось до НКРЕКП із заявою №Ор05.2-СЛ-4868-0318 про перегляд та затвердження економічно обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу та включення до витрат при формуванні тарифу суму компенсації недоотриманих доходів за 2014-2017 р.р. в розмірі 432 786,9 тис. грн.; збільшення суми з 391 839,8 тис. грн. до 432 786,9 тис. грн. було обумовлено тим, що на момент звернення з попередньою заявою не було враховувано фактичної вартості газу за період - листопад грудень 2017 року у зв`язку з тим, що ціна була на стадії її формування;

- 23.04.2018 ПАТ «Дніпропетровськгаз» звернулось до НКРЕКП із заявою №Ор 05.2-СЛ-7634-0418 про перегляд та затвердження економічно обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу та включення до витрат при формуванні тарифу суму компенсації за недоотриману різницю в цінах на природний газ для виробничо-технічних потреб за 2014-2017 р.р. у розмірі - 443 300,9 тис. грн. (сума з 432 786,9 тис. грн. збільшена до 443 300,9 тис. грн. внаслідок помилкового неврахування суми різниці в попередній заяві);

- аналогічні звернення з заявами про встановлення (перегляд) тарифу були зроблені й листами від 27.12.2018 № Ор05.2-СЛ-20230-1218, від 28.02.2019 № Ор05.2-СЛ-2866-0219, від 16.08.2019 № 49005.2-Сл-13367-0819; від 29.10.2020 № 490-Сл-13422-1020.

Проте, як зазначав позивач у позові, НКРЕКП не було вчинено дій щодо перегляду та встановлення економічно обґрунтованого для позивача тарифу на розподіл природного газу та компенсацій недоотриманої тарифної виручки, в т.ч. в частині вартості газу на технологічні та власні потреби в попередніх періодах, і скаржник вказував, що формування тарифу не залежить від його волі, і ним вчинялись дії для перегляду тарифу, проте, контролюючим органом вони були залишені без уваги.

Таким чином, позивач обґрунтовуючи позов, стверджував, що він змушений виконувати відповідні умов Договору, з урахуванням встановленого тарифу, з чим він не погоджується, і вважає, що у відповідний Договір мають бути внесені відповідні зміни, в частині викладення п. 6.1 статті 6 Договору у відповідній редакції позивача, шляхом укладення відповідної додаткової угоди у запропонованій редакції.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті 11, 626 Цивільного кодексу України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статей 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо його судом не визнано недійсним (презумпція правомірності правочину).

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У той же час, відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, скаржник звернувся до АТ «НАК «Нафтогаз України» з пропозицією внесення змін до Договору №13-137-ВТВ в частині здійснення розрахунків та запропонував викласти п.6.1. статті 6 Договору «Порядок та умови проведення розрахунків» у наступній редакції: 6.1. Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяці, наступного за місяцем поставки товару на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу в межах сум, значених структурою тарифу на розподіл газу витрат на придбання газу для потреб, визначених даним договором, у відповідний період.

У випадку, якщо структурою тарифу на розподіл природного газу, затвердженою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) для Покупця не передбачено витрат (або передбачено в неповній сумі) на придбання газу за цим Договором у відповідному періоді, остаточний розрахунок за Договором проводиться протягом одного року після отримання Покупцем за наслідками відповідного року повної суми компенсації витрат на придбання природного газу за цим договором, затвердженої НКРЕКП для покупця у структурі тарифу».

В свою чергу, як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження узгодження продовження строку дії договору з 2016 року, зокрема і станом на момент звернення з відповідним позовом до суду першої інстанції, а отже, договір №13-137-ВТВ від 04.01.2013 припинив свою дію з 01.01.2016.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 у справі №904/4470/16 з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" було присуджено до стягнення на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 348 222 726,62 грн. заборгованості за природний газ, 3 583 797,82 грн. трьох процентів річних, 9 972 484,42 грн. інфляційних втрат, 181 027,48 грн витрат по сплаті судового збору та 199 130, 23 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Наведеним судовим рішенням (https://reyestr.court.gov.ua/Review/61816836) встановлено, що борг у розмірі 348 222 726,62 грн. виник в період часу з березня 2015 року по грудень 2015 року.

При цьому, матеріали справи не містять належних доказів скасування вказаного рішення суду апеляційної інстанції у вказаній справі № 904/4470/16.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем доведено суду дві суттєві обставини: (1) факт закінчення строку дії договору №13-137-ВТВ від 04.01.2013 та (2) факт існування простроченої заборгованості позивача перед відповідачем за цим договором, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За твердженнями скаржника, в момент укладення договору він не передбачав та не міг передбачити, що зміниться політика держави у встановленні тарифів. У результаті дій суб`єктів владних повноважень (Міненерговугілля та Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг) позивач був позбавлений реальної можливості провести з відповідачем розрахунки за отриманий природний газ.

При цьому, скаржник наголошував саме на тому, що неврахування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, при затвердженні тарифів виробничо-технологічних втрат газу у повному обсязі стало причиною виникнення боргу у встановленому судовим рішенням обсязі (постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 у справі №904/4470/16).

В свою чергу, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника як на підставу внесення змін до п.6.1. статті 6 Договору «Порядок та умови проведення розрахунків» Договору у запропонованій позивачем редакції саме на наявність факту затвердження Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, тарифів, які не покривають обґрунтованих витрат позивача, у тому числі і витрат на виробничо-технологічні втрати газу, оскільки оцінка дій державного регулятора не входить до предмету доказування в контексті спірних господарських правовідносин учасників спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розуміні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що саме відповідач у справі є відповідальною особою за можливо недосконалу тарифну політику Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, і що саме обраний позивачем спосіб захисту призведе до поновлення його прав.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що суду не доведено, що саме на відповідача має бути покладено ризики, пов`язані з неотриманням або недоотриманням певної частини доходу від господарської діяльності позивача.

Відповідно до висновків Постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 у справі №904/4470/16 протягом дії договору №13-137-ВТВ відповідач (позивач у даній справі) отримував природний газ та погоджувався на його ціну, в тому числі й шляхом укладення додаткових угод (19 додаткових угод) щодо ціни на природний газ, при цьому був обізнаний щодо встановлених тарифів.

Фактично, намір внесення змін до договору, який припинив свою дію у 2016 році, позивачем виявлено лише направленням 23.03.2021 відповідачу листа №490007.1-Сл-5149-0321 від 23.03.2021 та проекту додаткової угоди №20 від 23.03.2021.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що скаржником не було доведено в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України наявність обумовлених ст. 652 Цивільного кодексу України підстав для внесенні змін до Договору, і доводи скаржника стосовно неправильного застосування судом першої інстанції вказаної норми матеріального права, судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необгрунтовані та спростовуються наявними у справі доказами.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наведені обставини в сукупності з наявними у справі доказами підтверджують, що звернення до суду з відповідним позовом - не є ефективним способом захисту порушеного відповідачем права, а є створенням формально-юридичних передумов для перегляду остаточного судового рішення у справі №904/4470/16.

За правовим висновком Верховного Суду (Постанова від 03 березня 2021 року у справі №904/4470/16) за практикою Європейського суду з прав людини принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Крім того, посилання скаржника на порушення судом першої інстанції ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не було враховано постанову Вищого господарського суду України від 29.06.2015 у справі № 910/29184/15, як таку, що була винесена у подібних правовідносинах, судом апеляційної інстанції відхиляється як необґрунтоване, оскільки за приписами вказаної статті чітко зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, стосовно посилань відповідача на постанови Верховного Суду у справах №912/1025/20, №904/1156/19, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані посилання не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці постанови прийняті хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце в даній справі, але за іншої, ніж у цій справі, фактично-доказової бази, тобто за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами, доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене свідчить про неподібність правовідносин у зазначених справах та в даній справі.

З огляду на викладене, усі інші доводи учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, визнані такими, що не впливають на висновки суду апеляційної інстанції, здійснені під час розгляду справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд надав учасникам спору вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 255, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6212/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6212/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз".

4. Матеріали справи №910/6212/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку із перебуванням судді Мартюк А.І. на лікарняному, судді Зубець Л.П. у відпустці, повний текст постанови складено - 08.11.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова