ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.11.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 346/33/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Матейко І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області

до відповідача: ОСОБА_1

про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури села Поляниця

за участю:

від позивача: ОСОБА_2 ,

від відповідача: ОСОБА_3

встановив: 03.01.2018 Поляницька сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області звернулася до Коломийського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Поляниця.

28.01.2021 Коломийський міськрайонний суд в задоволенні позову відмовив (рішення від 28.01.2021).

03.06.2021 Івано-Франківський апеляційний суд постановив: апеляційну скаргу Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області задоволити частково; рішення Коломийського міськрайонного суду від 28.01.2021 скасувати; провадження у справі № 346/33/18 закрити; роз`яснити апелянту про право звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи до господарського суду.

09.07.2021 Івано-Франківський апеляційний суд постановив задовольнити заяву Поляницької сільської ради про передачу справи за встановленою юрисдикцією та передати справу № 346/33/18 до Господарського суду Івано-Франківської області як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

19.07.2021 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 11.08.2021, яке суд постановив відкласти на 20.09.2021.

03.08.2021 від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності (вх.№12109/21).

20.09.2021 представник позивача подав заперечення на заяву про застосування строку позовної давності (вх.№14561/21).

20.09.2021 суд постановив продовжити підготовче провадження строком на 30 днів до 19.10.2021 та оголосив перерву у підготовчому засіданні до 11.10.2021.

В судовому засіданні 11.10.2021 представник відповідача заявила, що не буде подавати письмову відповідь на заперечення позивача.

11.10.2021 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті на 01.11.2021.

В судовому засіданні 01.11.2021 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.11.2017 Поляницька сільська рада Яремчанської міської ради Івано-Франківської області звернулася до ОСОБА_1 з вимогою укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села. Разом із листом №205/02-20 позивач надіслав два примірники проєкта договору з Додатком. Відповідачка відповіді на пропозицію про укладення договору не надала, підписаний примірник не повернула, тому позивач вважає право порушеним, просив визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури села між Поляницькою сільською радою Яремчанської міської ради Івано-Франківської області та ОСОБА_1 , в запропонованій редакції. Позовні вимоги обґрунтовані ст. 175,177,179,187 ГК України, ст. 626,629,630-640 ЦК України.

Позиція відповідача.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури до прийняття об"єкта будівництва в експлуатацію. Вказала, що об"єкт будівництва за адресою АДРЕСА_1 із 12.01.2015 введений в експлуатацію. Звернула увагу суду, що як на день прийняття Поляницькою сільською радою рішення про дозвіл на забудову земельної ділянки від 19.04.2011, так і на день отримання дозволу на будівництво 22.11.2011, порядок залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не був встановлений ні законом, ні Поляницькою сільською радою, відповідно відповідачка не могла прогнозувати, а також впливати на прийняття нормативних актів. Обізнаність про сплату пайового внеску надала б їй можливість проєктувати будівництво з урахуванням необхідності брати участь у таких витратах і включити такі витрати в кошторис. Виходячи з наведеного вважає, що на відповідачку не може бути покладений обов`язок щодо сплати пайового внеску, розмір і порядок сплати якого законодавством не був визначений.

Стверджувала, що Поляницька сільська рада, є неналежним позивачем, оскільки згідно із Положенням "Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфракструктури села", вправі подати позовну заяву про укладення договору, виконавчий комітет.

Крім того, 17 жовтня 2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 року, яким з 01.01.2020 року виключено ст. 40 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", яка зобов"язувала замовника будівництва брати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Просила застосувати строк позовної давності, який вважає пропущеним позивачем, оскільки із грудня 2014 року Поляницька сільська рада знала про завершення будівництва.

Обставини справи. Оцінка доказів.

Предметом позову є вимога про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Поляниця.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради "Про дозвіл на будівництво житлового будинку та будівництво господарських будівель і споруд, дозвіл на реконструкцію житлового будинку" № 37 від 19.04.2011 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво готелю на 80 номерів на власній земельній ділянці в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.130).

Забудівників попереджено, що здійснення будівельних робіт на об"єкті без дозволу інспекції держбудконтролю, або здійснення невизначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним і тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством. Забудову земельної ділянки необхідно розпочати протягом двох років, а закінчений будівництвом об"єкт пред"явити державній комісії прийняття в експлуатацію (п.7,8 рішення).

22.11.2011 Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю у Івано-Франківській області зареєструвала декларацію про початок виконання будівельних робіт за № ІФ 80.

05.03.2013 Поляницька сільська рада Яремчанської міської ради прийняла рішення № 130-22-2013 "Про затвердження Положення про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села" (далі-Положення) (т.1, а.с.9-19).

Замовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом договорів про пайову участь (п.1.2 Положення).

Згідно з пунктом 1.4 Положення передбачено, що якщо замовник не звернувся про укладення договору та не підписав його у встановлені терміни виконавчий комітет вправі подати позовну заяву про укладення договору в судовому порядку.

Пунктом 2.13 Положення визначено, що виконавцем, який здійснює роботу, пов`язану з укладанням договору є працівник Поляницької сільської ради.

Положення поширюється на всіх замовників, які закінчили будівництво (до вводу об`єкту в експлуатацію), будують чи мають намір щодо забудови земельних ділянок (реконструкції, реконструкції з добудовою та надбудовою) (пункт 3.1.Положення).

Згідно з пунктом 5.1. Положення передбачено, що пайова участь у розвитку населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об"єкта будівництва в експлуатацію до сільського бюджету с.Поляниця коштів для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села.

Відповідно до п. 6.3. Положення договір укладається не пізніше п"ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до введення об`єкта до експлуатації.

Пунктом 10.1. Положення передбачено, що контроль за своєчасністю нарахування (розрахунку), внесення в реєстр договорів та сплати пайових внесків здійснює виконавець.

В грудні 2014 року після завершення будівництва, відповідачка подала до управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Івано-Франківській області Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована 12.01.2015 (т.1, а.с.79-81).

Як стверджував позивач 15.02.2016 Поляницька сільська рада прийняла рішення № 29-3-2016 "Про внесення змін до рішення сільської ради від 05.03.2013 № 130-22-2013 р. "Про затвердження Положення про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села", відповідно до якого слова " виконавчий комітет" у п.1.2., 1.3. та 1.4. замінено словами "сільська рада". Однак доказів, які б підтверджували факт внесення змін у рішення від 05.03.2013 №130-22-2013 та його оприлюднення у визначений чинним законодавством спосіб до матеріалів справи не подав. Із приєднаного до матеріалів справи витягу із з вебсайту (Т.1 а.с.217) на якому, згідно тверджень позивача, оприлюднений проєкт рішення Поляницької сільської ради від 15 лютого 2016 року № 29-3-2016, неможливо встановити дату такого оприлюднення , відтак вказаний доказ не є належним доказом, що підтверджує обставини на які посилається позивач.

Як вбачається з матеріалів справи 22.05.2017 Поляницька сільська рада зверталась з листом №205/02-20 до відповідачки, в якому вимагала терміново звернутися до позивача із заявою про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села. Також, 01.11.2017 позивач надіслав ОСОБА_1 проєкт договору у двох примірниках з додатками та просив у 30-ти денний термін підписати проєкт зазначеного договору та повернути один примірник Поляницькій сільській раді.

Доказів надсилання вказаних вище листів матеріали справи не містять. Посилання позивача на копію квитанції (т.1 а.с.83) суд розцінює критично, оскільки текст вказаної квитанції є нечитабельний, відповідно цей доказ не є належним та допустимим, відповідно до вимог ст.76 та 77 ГПК України.

З огляду на те, що договір між сторонами не укладений, Поляницька сільська рада вважає своє право порушеним та звернулась до суду із позовом про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Поляниця.

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.06.2019 у справі №910/6642/18 вказала таке.

Відповідно до ч. 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Звертаючись з позовом у цій справі Поляницька сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області просить визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури села Поляниця.

Як вбачається з п.1.2. Положення Замовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом договорів про пайову участь. Згідно з пунктом 1.4 Положення передбачено, що якщо замовник не звернувся про укладення договору та не підписав його у встановлені терміни виконавчий комітет вправі подати позовну заяву про укладення договору в судовому порядку.

Реалізовуючи своє право на судовий захист саме позивач зобов"язаний обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються не укладенням договору, а тому потребують захисту.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 зазначеного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 89 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Таким чином, звертаючись з позовом у цій справі Поляницька сільська рада первісно мала вказати факти існування та порушення її власних майнових прав та інтересів внаслідок не укладення договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Поляниця та надати на підтвердження таких тверджень відповідні докази. Натомість матеріали справи свідчать про те, що право на звернення до суду з позовом про визнання укладеним спірного договору належить виконавчому комітету Поляницької сільської ради, зокрема: до позовної заяви від 03.01.2018 долучена копія Положення без змін; у запереченні на поданий відповідачем відзив на позовну заяву від 28.01.2019 (т.1 а.с.76) посилання на редакцію Положення без змін; у листі Поляницької сільської ради від 22.05.2017 №205/02-20 зазначений п.1.2 Положення без внесених змін. Відтак доказів порушення права саме Поляницької сільської ради матеріали справи не містять.

Щодо застосування ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладання господарських договорів. За приписами статті 187 цього ж Кодексу судом розглядаються спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору.

Частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов`язковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, чинній на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін (ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Водночас, з 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", якими скасовано ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно з п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Тобто, з 01.01.2020 у замовників відсутній обов`язок перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України).

Отже, станом на день винесення рішення, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури села. Відтак суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Зазначене відповідає ст. 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Аналогічні висновки щодо застосування статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" при вирішення спору про укладення договору про пайову участь викладено у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19.

Висновок суду.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності власного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу щодо спірного договору як обов`язкової передумови реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства, що є самостійною підставою для відмови у позові, а тому суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв"язку із тим, що суд встановив відсутність порушеного права позивача, правила щодо строку позовної давності не належать до застосування.

Крім того, із втратою чинності норми ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" відповідач не зобов"язаний перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній у нього обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За поданий позов позивач сплатив судовий збір в сумі 1600 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №774 від 14 грудня 2017 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову в позові, судовий збір в сумі 1600 грн 00 коп. суд покладає на позивача.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, статтями 2, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури села Поляниця відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строк, встановлений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.11.2021

Суддя Т. В. Максимів