ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2021 р. Справа №921/550/21

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.,

явка учасників справи:

від позивача - Лаврентьєв Д.О.

від відповідача - не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Управлінська компанія «ТЦ «БУДЬ ЛАСКА» б/н від 09.09.2021

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 06.09.2021 суддя: Гирила І.М., м. Тернопіль, повний текст ухвали складено 06.09.2021

про відмову в забезпеченні позову

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Управлінська компанія «ТЦ «БУДЬ ЛАСКА», м. Київ

до відповідача Приватного підприємства «АМН ТРАНС», м. Тернопіль

про стягнення суми 7 000 150,00 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви позивача про забезпечення позову.

03.09.2021 до Господарського суду Тернопільської області від позивача ТОВ «Управлінська компанія «ТЦ «БУДЬ ЛАСКА» надійшла заява, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову у вигляді:

1)накладення арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті ПП «АМН ТРАНС» і знаходяться у нього чи в інших осіб, в розмірі, який співмірний ціні позову - 7 000 150,00 грн.;

2)заборони ПП «АМН ТРАНС» будь-яким способом відчужувати нерухоме майно, а саме: будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Гайова, 44, загальною площею 1 976,8 кв.м та складаються з: цегляної майстерні "А" площею 1 907,4 кв.м, цегляного адмінбудинку "Б" площею 69,4 кв.м, цегляно-залізної прохідної "Ж", 2/3 частин огороді 1-2 з залізобетонних плит та заліза та 2/3 частин асфальтного замощення І; визнання права власності на нерухоме майно, а саме: будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Гайова,44, загальною площею 1 081,6 кв.м та складаються з: під літ. "В" торгово-офісні приміщення площею 169,9 кв.м, під літ. "Г" складські приміщення площею 210,9 кв.м, під літ. "Д" складські приміщення площею 301,2 кв.м. під літ. "Е" складські приміщення площею 277,4 кв.м, під літ "Є" складські приміщення площею 12,5 кв.м. під літ. "Ж" складські приміщення площею 109,8 кв.м, 1/3 частина огорожі 1, 1/3 частина огорожі 2, 1/3 частини замощення, що належать ПП «АМН ТРАНС».

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову заявник стверджує, що відповідач більше двох років не сплачує заборгованість за договором позики, посадові особи підприємства не відповідають на телефонні дзвінки, причини прострочення не коментують, пропозицій щодо врегулювання спору мирним шляхом не вносять. Також вказує на наявність підозри про те, що ПП «АМН ТРАНС» намагається вивести грошові кошти з рахунків у банківських установах та перепродати єдине майно, яке є у власності підприємства. В підтвердження наведених обставин посилається на витяг з сайту RIA (https://dom.ria.com/uk/realty-prodaja-proizvodstvennye-pomescheniya-ternopol-tsentr-gaevaya-ulitsa-22010146.html). Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості та значного ускладнення виконання рішення суду, в разі задоволення позову, оскільки відновлення порушеного права позивача буде неможливим або значно ускладненим. Застосування заходів забезпечення позову не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не призведе до втручання у звичайну діяльність учасників судового процесу, а лише запровадить тимчасові обмеженні, існування яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 06.09.2021 у задоволенні вищезазначеної заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що твердження заявника про можливі спроби відповідача вивести грошові кошти з рахунків у банківських установах не підтверджені жодними доказами, як і не надано документів, які б свідчили про наявність/відсутність у відповідача коштів на рахунках у банківських установах, їх розмір, рух тощо. Заявник не довів того, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань чи виконання потенційного судового рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задоволити заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що:

1)суд першої інстанції не врахував, що позивач не має об`єктивної можливості отримати докази, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, які б унеможливлювали або ускладнювали виконання можливого рішення в даній справі, оскільки така інформація обмежена в доступі;

2)вирішуючи питання про відмову в забезпеченні позову місцевий господарський суд не врахував значний розмір заборгованості відповідача, а також тривалий строк неповернення такої заборгованості.

Відповідач не скористався правом передбаченим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судове засідання 27.10.2021 з`явився представник позивача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за його відсутності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив задоволити апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, прийнявши нове рішення про вжиття заходів забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

За змістом статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов, зокрема, забезпечується в тому числі забороною відповідачу вчиняти певні дії, зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності.

При цьому, зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову в конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 у справі № 914/1570/20).

Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Заявник зазначив, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову, викликана наявністю обгрунтованого припущення невиконання рішення в даній справі, про що зазначено в заяві про забезпечення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Частиною першою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту цієї норми вбачається, що необхідними елементами «обов`язку доказування» є: 1)певне міркування особи щодо обставин, якими вона підтверджує свої вимоги або заперечення; 2)подання відповідних доказів, які підтверджують ці обставини.

Отже, до надання відповідних доказів на обґрунтування заявлених вимог або заперечень, будь які висловлені особою міркування будуть собою являти припущення, які не мають під собою жодного доказового значення.

Зазначене узгоджується з вимогами процесуального закону щодо оцінки доказів про те, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що: (1)між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, (2)з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №643/12369/19).

Предметом позову в даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, які останній не повернув всупереч укладеного між сторонами договору позики.

Зі змісту заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що позивач просить суд на підставі ч. 3 ст. 137 ГПК України застосувати кілька заходів забезпечення позову, а саме: накладення арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України) та заборону відповідачу вчиняти певні дії (п. 2 ч. 1 ст. 137 ГПК України).

Судами з`ясовано, що твердження заявника про можливі спроби відповідача вивести грошові кошти з рахунків у банківських установах не підтверджені жодними доказами, як і не надано документів, які б свідчили про наявність/відсутність у відповідача коштів на рахунках у банківських установах, їх розмір, руху тощо.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів заявника про ухилення відповідача від виконання взятих на себе за договором позики зобов`язань, адже наявність у відповідача боргу і навіть його несплата протягом тривалого часу може бути лише наслідком ведення останнім звичайної господарської діяльності та мати тимчасовий характер. Заявник не довів того, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань чи виконання потенційного судового рішення.

Водночас, з отриманого судом 06.09.2021 безкоштовного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про ПП «АМН ТРАНС» вбачається, що останнє не перебуває в процесі припинення або ліквідації, статутний капітал товариства зазначено в сумі 15 401 320,00 грн.

За даних обставин, твердження заявника про те, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти в межах суми стягнення може призвести до неможливості виконання судового рішення у даній справі у випадку задоволення позовних вимог, на думку суду, є необґрунтованими.

З огляду на наведене, подана позивачем заява ґрунтується на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, а відтак і щодо неможливості чи істотного ускладнення в майбутньому виконання такого рішення.

При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, із якими діюче законодавство пов`язує доцільність застосування заходів щодо забезпечення позову, які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

У зв`язку з цим апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта в цій частині, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях, які не є обґрунтованими.

Також, позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу будь-яким способом відчужувати нерухоме майно, навівши конкретний перелік такого майна, без зазначення його вартості та співмірності з предметом позову, обмежившись долученими до заяви витягами з Реєстру прав на нерухоме майно.

Вибір заходу до забезпечення позову залежить від суті позовної вимоги та повинен бути співрозмірним, а заборона на вчинення дій повинна стосуватися лише предмета спору.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і власник не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що зі змісту пункту першого частини першої статті 137 ГПК України вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як заборона на вчинення дій у вигляді відчуження майна, суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу. При цьому арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору.

Відповідна правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18, від 05.09.2019 у справі №911/527/19, від 10.10.2019 у справі №904/1478/19, від 12.05.2020 у справі №910/14149/19.

З матеріалів справи не вбачається виникнення між сторонами в межах даної справи спору про право власності на будь-яке нерухоме майно. Позивачем не заявлено також позовних вимог майнового характеру, як-от, визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, звернення стягнення на заставлене майно, стягнення значної суми боргу тощо, при розгляді яких можуть застосовуватися такі відповідні заходи до забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно або заборона вчинення дій щодо цього майна.

Враховуючи те, що предметом позовних вимог у даній справі є стягнення грошових коштів, а позивач просить про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу будь-яким способом відчужувати нерухоме майно, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що у такому випадку немає зв`язку між обраним позивачем заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги у даній справі за №921/550/21.

Отже, вимоги заявника, наведені у заяві про забезпечення позову щодо заборони відповідачу будь-яким способом відчужувати нерухоме майно, неспівмірні із його позовними вимогами, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчужувати належне відповідачеві майно.

Покликання апелянта на те, що оголошенням на веб-сайті підтверджується намагання відповідача продати єдине майно на яке може бути звернуте стягнення відхиляється апеляційним господарським судом, оскільки не встановлено зв`язку з предметом позову та відсутні докази, що саме відповідачем вживаються дії на ухилення від ймовірного рішення про стягнення боргу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Апелянтом не доведено обґрунтованості аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а ухвала місцевого господарського суду залишенню без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду ухвала суду першої інстанції залишена без змін, то грошові кошти, сплачені апелянтом за подання апеляційної скарги покладаються на нього.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Управлінська компанія ТЦ БУДЬ ЛАСКА б/н від 09.09.2021 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 06.09.2021 у справі №921/550/21 - залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий (суддя-доповідач): С.М. Бойко

Судді: О.І. Матущак

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено 05.11.2021.