РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2021Справа № 910/6783/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР"

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС"

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ"

про повернення безпідставно збереженого майна,

Учасники справи:

від позивача: Багрій І.О.,

від відповідача: Крепель Д.І.,

від третьої особи-1: не з`явився,

від третьої особи-2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" про повернення безпідставно збереженого майна - холодильного обладнання згідно з переліком, наведеним у позові.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач володіє та безпідставно зберігає майно позивача, а тому має його повернути на підставі ст. 1212 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 відкрито провадження у справі № 910/6783/21, підготовче засідання призначено на 31.05.2021.

25.05.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказу - покази свідка.

31.05.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В підготовче засідання 31.05.2021 з`явилися представники сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС", відкладено підготовче засідання у справі на 23.06.2021.

08.06.2021 до суду від позивача надійшли клопотання про долучення доказів.

10.06.2021 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказу - покази свідка та заява про залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ" як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В підготовче засідання 23.06.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача задовольнити, долучити відеозаписи до матеріалів справи, що подані повторно до суду 08.06.2021.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання позивача задовольнити, визнати поважними причини пропуску строку для подання доказу, поновити строк для подання доказу та долучити доказ (заяву свідка ОСОБА_1 ) до матеріалів справи, що міститься в клопотання про долучення доказу, який надійшов до суду 10.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ", продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/6783/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання у справі на 04.08.2021.

23.07.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

30.07.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

04.08.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

02.08.2021 до суду від третьої особи-2 надійшла заява про перенесення розгляду справи.

В підготовче засідання 04.08.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача задовольнити, поновити пропущений строк для подання відповіді на відзив, відповідь на відзив, що надійшла до суду 21.07.2021, долучити до матеріалів справи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника третьої особи-2, задовольнити, оголосити в підготовчому засіданні перерву до 15.09.2021.

В підготовче засідання 15.09.2021 з`явилися представники сторін та третьої особи-2.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів у Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ" відмовити через необґрунтованість.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 04.10.2021.

17.09.2021 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про колегіальний розгляд справи.

20.09.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" про колегіальний розгляд справи № 910/6783/21 відмовлено.

01.10.2021 до суду від третьої особи-2 надійшли пояснення щодо позову.

В судове засідання 04.10.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 01.11.2021.

В судове засідання 01.11.2021 з`явилися представники сторін. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час та місце були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що третіх осіб було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а їх неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності представників указаних осіб.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 01.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" (Виконавець) укладено договір про надання послуг №2, за умовами якого:

- Виконавець зобов`язується власними силами та засобами налапати Замовнику послуги по зберіганню майна та інші послуги, перелік яких наведено в Додатку №1 до цього договору, надалі - послуги, а Замовник зобов`язується прийняти такі послуги та оплатити їх вартість відповідно до умов цього договору (п. 1.1);

- Виконавець зобов`язаний забезпечити схоронність майна, переданого йому на зберігання, і несе повну матеріальну відповідальність за таке майно у розмірах, вказаних Замовником в документах на підставі яких майно передавалося на зберігання. Найменування і кількість переданого на зберігання майна вказується в накладній про приймання майна на відповідальне зберігання, яка є невід`ємною частиною Договору і підписується уповноваженими представниками сторін із зазначенням переліку майна, кількості та вартості майна (п. 1.2);

- Виконавець надає послуги на території складських приміщень, що розташовані за адресою: 08325, Київська обл., Бориспільський р-н., с. Щасливе, вул. Демидова, 2А (п. 1.3);

- Передача майна на зберігання та повернення майна зі зберігання здійснюється на підставі накладних та акту приймання-передачі майна, що с невід`ємною частиною Договору (п. 1.4);

- Строк зберігання майна визначається сторонами цього Договору, Строк повернення з майна із зберігання визначає Замовник, який не повинен перевищувати терміну дії Договору (п. 1.5);

- Виконавець зобов`язаний: особисто надати Замовнику послуги, згідно переліку вказаного в Додатку №1 до цього Договору; забезпечити належне зберігання майна, що виключає Його втрату і пошкодження; нести відповідальність за втрату, нестачу або пошкодження майна (під втратою майна слід розуміти як нестачу, так і розкрадання майна. Під пошкодженням майна - фізичне погіршення властивостей і товарного виду майна); повернути прийняте на зберігання майно на першу вимогу Замовника в робочий час, встановлений на території складських приміщень у тому вигляді І якості, у якому це майно було прийнято на зберігання; на вимогу Замовника, разом із уповноваженим представником Замовника, здійснювати перевірку схоронності переданого майна, відображаючи її результат у відповідному акті огляду, що підписується уповноваженими представниками сторін (п. 2.1);

- Цей договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2020 р. У випадку, якщо за 20 календарних днів до завершення дії цього договору жодна із сторін не буде наполягати на припиненні його дії, цей договір продовжує термін дії на один календарний рік на тих же умовах (п. 4.1);

- Договір припиняє свою дію у випадках: по завершенню терміну на який його було укладено; у будь-який час за згодою обох сторін; у випадках, передбачених цим договором та законодавством України (п. 4.2);

- у випадку втрати або нестачі майна Виконавець відшкодовує Замовнику збитки в розмірі втраченого або пошкодженого майна. Якщо в результаті пошкодження якість

майна настільки, що воно не може бути використане відповідно до цільового призначення, Замовник має право відмовитися від приймання такого майна, а Виконавець зобов`язаний на вимогу Замовника відшкодувати вартість майна, отриманого на зберігання (п. 5.2).

На виконання умов вказаного договору 01.02.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" підписано акт приймання-передачі майна, відповідно до кого Виконавець прийняв майно на зберігання, а Замовник передав майно відповідно до наведеного переліку:

1) 2KTC001F комплект підключення спліт-системи (2 од.);

2) 2KTC004F комплект підключення спліт-системи (5 од.);

3) BGS218827F спліт-система (1720022Р) (1 од.);

4) BGS220FВ12ХХ спліт-система (1930125R) (1 од.);

5) BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 од.);

6) BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 од.);

7) BZN320FВXNXX моноблок (1923448D) (1 од.);

8) BZS112T212F спліт-система (1343114G) (1 од.);

9) MGS110FА12ХХ спліт-система (1930118R) (1 од.);

10) MGS110FА12ХХ спліт-система (1930129R) (1 од.);

11) MGS211FА12ХХ спліт-система (1930120R) (1 од.);

12) MGS320828F спліт-система (1617246Р) (1 од.);

13) MZN107FАХNХХ моноблок (1923498D) (1 од.);

14) MZN110FАХNХХ моноблок (1923525D) (1 од.);

15) MZN211FАХNХХ моноблок (1907383D) (1 од.);

16) MZN211T212F моноблок (1705234В) (1 од.);

17) MZN212T212F моноблок (1705238В) (1 од.);

18) MZN213FBXNXX моноблок (1923493D) (1 од.);

19) MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 од.);

20) MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 од.);

21) RCV102080F винний блок (1210128В) (1 од.);

22) Плата керування 2SCH139 SHEDA 1WP750 X TTOUCH M EL (1 од.);

23) Плата керування 2SCH140 SHEDA 1WP750 X TTOUCH B EL (1 од.);

24) Плата керування 3SCH246 SHEDA 1WP750 MODBUSxT,TOUCH (1 од.);

25) Плата керування контролера 3TST077 (1 од.);

26) Пульт дистанційного керування JPRM1376 (2 од.).

Майно передано на зберігання 01.02.2020 о 09:00 за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Демидова, 2-А.

У відповідь на вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" щодо надання інформації про перелік майна, що перебуває на території складського приміщення за адресою: 08325, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Демидова, 2-А, від 07.12.2020 № б/н Товариство з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" у листі №07/12-20 від 07.12.2020 повідомило, що на території складського приміщення за адресою: 08325, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Демидова, 2-А, безпідставно та незаконно утримується з боку ТОВ "ДР.ОЕТКЕР" належне ТОВ "ЗАНОТТІ УКРАЇНА", що було передано на зберігання ТОВ "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" на підставі ату приймання-передачі майна від 01.02.2020 згідно договору № 2 від 01.02.2020 про надання послуг, а саме, майно за такими позиціями: BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 шт.); BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 шт.); BZS112T212F спліт-система (1343114G) 001 (1 шт.); MGS320828F спліт-система (1617246Р) 001 (1 шт.); MZN107FАХNХХ моноблок (1923498D) (1 шт.); MZN211T212F моноблок (1705234В) 001 (1 шт.); MZN212T212F моноблок (1705238В) 001 (1 шт.); MZN213FBXNXX моноблок (1923493D) (1 шт.); MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 шт.); MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 шт.); Плата керування 2SCH139 SHEDA 1WP750 X TTOUCH M EL (1 шт.); Плата керування 2SCH140 SHEDA 1WP750 X TTOUCH B EL (1 шт.); Плата керування контролера 3TST077 (1 шт.); 0-0 (штрих-код). Всього 14 одиниць товару.

04.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" із пропозицією про розірвання договору про надання послуг № 2 від 01.02.2020 з 31.01.2021, повідомило про те, що на дату складання листа у нього перебуває на зберіганні майно у кількості 13 одиниць, а також про те, що товариство припиняє здійснювати оренду складських приміщень, що визначенні і договорі та за адресою яких продовжується зберігання майна, що належить позивачу.

У відповідь на вказаний лист Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" погодило розірвання договору про надання послуг № 2 від 01.02.2020 з 31.01.2021 та вимагало повернути належне йому майно у строк до 01.02.2021 у кількості 8 одиниць, а саме: BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 шт.), MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 шт.), MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 шт.), MGS320828F спліт-система (1617246Р) (1 шт.), BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 шт.), MZN211T212F моноблок (1705234В) 001 (1 шт.), BZS112T212F спліт-система (1343114G) 001 (1 шт.), 0-0 (1 шт.).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що наразі вказане майно позивача безпідставно зберігається Товариством з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР", яке здійснює користування приміщенням за адресою: 08325, Київська область, Бориспільській район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А.

Факт перебування цього майна на території Товариством з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" за адресою: 08325, Київська область, Бориспільській район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А, визнається працівниками цього підприємства, зокрема, начальником охорони, а також підтверджуються відеозаписом візиту представників Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" на територію Товариства з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" за адресою: 08325, Київська область, Бориспільській район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А, який відбувся 29.01.2021.

Отже, за твердженнями позивача, його майно зберігається саме Товариством з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР", а з Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" наразі немає жодних правовідносин, оскільки договір про надання послуг №2 від 01.02.2020 припинено у зв`язку з розірванням.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" не здійснює користування приміщенням за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А, тобто не має об`єктивної можливості мати доступ на майна, а єдиним користувачем приміщення за адресою, де знаходиться належне позивачу майно на сьогоднішній день є Товариство з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР".

Як стверджує позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР". володіє та безпідставно зберігає майно позивача в розумінні статей 397 та 1212 ЦК України, а тому є належним відповідачем у цьому спорі.

Посилаючись на відсутність правових підстав для володіння майном позивача, керуючись ст. 1212 ЦК України, позивач просить суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" повернути позивачу належне останньому на праві власності вартістю 259 928,23 грн, а саме, холодильне обладнання: BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 шт.), MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 шт.), MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 шт.), MGS320828F спліт-система (1617246Р) (1 шт.), BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 шт.), MZN211T212F моноблок (1705234В) 001 (1 шт.), BZS112T212F спліт-система (1343114G) 001 (1 шт.), 0-0 (1 шт.).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що власником складських приміщень наразі являється Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ", у якого відповідач брав приміщення в оренду та фактично здавав в суборенду іншим особам за договорами зберігання, серед яких був і відповідач. В подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ" як власником складів, виникли матеріальні претензії до Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" як до боржника, у зв`язку із чим основний договір оренди між сторонами був розірваний.

Саме власник складських приміщень - Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ" контролює територію складів та контрольний пункт ввезення та вивезення майна, що перебуває на складах та саме Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ" прийняло рішення не відпускати товари, які знаходились на складах Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" та дало розпорядження на контрольному пункті не відпускати такі товари (майно), серед яких було й майно Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА".

Відповідач також зазначає, що питання збереження майна позивача, забезпечення його схоронності, а також матеріальної відповідальності за порушення договору, відноситься до персональних обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" згідно з договором №02 від 01.02.2020.

Отже, за доводами відповідача, він жодним чином не порушує права позивача, не утримує у себе його майно, а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Позивач, звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про повернення майна (холодильного обладнання) як такого, що зберігається відповідачем без достатньої правової підстави.

Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Наведені висновки щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, положення статті 1212 Цивільного кодексу України визначають загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. Норми вказаної статті мають застосовуються для вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану, оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, делікту, закону тощо.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 5023/10655/11.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається у якості підтвердження або заперечення вимог. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс (постанова Верховного Суду у від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18).

Суд зазначає, що надані позивачем докази в підтвердження набуття належного йому холодильного обладнання, зокрема, заяви свідків Бут О.В. як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" та Панченка В.О. як комерційного директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА", а також відеозапис, не відповідають вимогам належності та допустимості доказів в розумінні статей 76, 77 ГПК України, оскільки не підтверджують обставини набуття відповідачем такого майна у володіння та його збереження.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № 2 від 01.02.2020 з Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" як суборендодавцем Товариство з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" було суборендарем частини нежитлового приміщення площею 770,00 кв.м., що розташоване за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, вул. Демидова, б. 2А, а на підставі договору суборенди нежитлового приміщення та обладнання № 31/07-20 від 31.07.2020 з Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАРК ІНВЕСТ" як суборендодавцем Товариство з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" є суборендарем складського приміщення загальною площею 1148,06 кв.м. та стелажного обладнання (342 палетомісця), що розташоване за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, вул. Демидова, б. 2А.

Однак, той факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" було та є суборендарем частини нежитлових приміщень за тією ж адресою, яка зазначена адресою зберігання за договором про надання послуг № 2 від 01.02.2020, жодним чином не підтверджує обставин набуття та зберігання ним спірного майна.

Більше того, відповідно до поданих відповідачем доказів, а саме, актів приймання-передачі майна від 10.12.2020 та від 09.02.2021, підписаними представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" і Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" та скріпленими їх печатками, відповідач хоч і прийняв 10.12.2020 за усною домовленістю спірне обладнання від Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС", однак 09.02.2021 повернув його цьому ж товариству.

Суд звертає увагу, що підстави такої передачі майна від Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" Товариству з обмеженою відповідальністю "ДР.ОЕТКЕР" і навпаки дослідженню не підлягають в межах даної справи, оскільки наразі такі обставини не входять до предмета доказування у цьому спорі.

Отже, стверджувати про те, що відповідач має в наявності та незаконно зберігає спірне холодильне обладнання позивача, правових підстав немає, а позивачем такого факту доведено не було.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності у даному випадку суд констатує, що позивачем не доведено перед судом передбаченими законом засобами доказування стверджувальної ним обставини щодо набуття саме відповідачем та зберігання ним майна, яке було передано позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" на зберігання за договором про надання послуг № 2 від 01.02.2020, а тому саме позивач несе ризик настання пов`язаного з цим процесуального наслідку у вигляді відмови в позові.

При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що зобов`язальні правовідносини щодо належного зберігання майна (в тому числі спірного) та його повернення позивачу у даному випадку виникли між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗАНОТТІ УКРАЇНА" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІ ГРУП ЛОГІСТИКС" на підставі договору про надання послуг № 2 від 01.02.2020, а тому саме останній, в силу договірних умов, є зобов`язаною перед позивачем особою, в тому числі і щодо відшкодування збитків у випадку втрати майна.

Суд звертає увагу на те, що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронюваного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі № 752/900/15-ц, захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач не довів перед судом наявності порушеного відповідачем права власності на спірне майно, яке може бути захищене шляхом застосування ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, суд відмовляє позивачу у позові у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 08.11.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко