РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.11.2021Справа № 910/9944/21

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного господарську справу

За позовом Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" (02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/228, )

до Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 49 218, 34 грн

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від № 02/05-17 від 27.04.2017, про виселення Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича з орендованого приміщення, зокрема, нежитлового приміщення площею 145,3 кв. м., яке розміщене на першому поверсі вбудованого приміщення, за адресою: 02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/226; стягнення 49 218,34 грн, зокрема, на користь Державного бюджету - 30 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 3 382,39 грн; на користь позивача 70 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 7 982,26 грн, суму основного боргу за договором про відшкодування комунальних послуг № 02/05-17 КПП від 27.04.2017 у розмірі 25 097,07 грн, 10 336,92 пені та 2 509,70 грн штрафу.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 29.06.2021 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

07.07.2021 від позивача засобами поштового зв`язку надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9944/21. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін; підготовче засідання призначено на 11.08.2021.

У засіданні суду 11.08.2021 представник позивача надав суду клопотання про долучення документів.

Суд на місці ухвалив залучити до матеріалів справи подані документи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 11.08.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2021 відкладено підготовче засідання на 08.09.2021.

Через відділ діловодства суду 17.08.2021 від позивача надійшла заява про приєднання копій читабельних документів до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 08.09.2021 представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для ознайомлення з матеріалами справи.

Представник позивача проти задоволення клопотання заперечень не навів.

Також представниками сторін подано клопотання про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

Суд на місці ухвалив задовольнити клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання та клопотання сторін про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів, відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України, відомості про дані процесуальні дії занесено до протоколу судового засідання.

28.09.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог.

Разом з тим, 28.09.2021 на електронну адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю з`явитися у судове засідання за станом здоров`я.

У засіданні суду 29.09.2021 представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача та підтримав заяву про відмову від частини позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог.

Дослідивши клопотання, подане відповідачем, суд вказує, що відповідно до пунктів 17, 17.1 та абзацу другого п. 17.15 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі;

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система (ЄСІТС) починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті "Голос України" та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно з п. 18 цих Положень справи, розгляд яких розпочато та не закінчено за матеріалами у паперовій формі до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, продовжують розглядатися за матеріалами у паперовій формі. За наявності технічної можливості суд може розглядати таку справу за матеріалами в електронній формі.

Так, подане клопотання не містить відомостей, які вимагаються цим Кодексом, а саме підпису ЕЦП.

За таких обставин суд не розглядає клопотання по суті справи та з процесуальних питань і докази, які подані не в паперовій формі або не підписані ЕЦП.

Розглянувши подану позивачем заяву про відмову від частини позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про відмову в її прийнятті з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з цим, вказаною нормою не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог, тощо, а тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову чи; - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи; - об`єднання позовних вимог, чи; - зміну предмета або підстав позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Тобто, позивач може подати або заяву про зміну предмету позову або про зміну підстав позову, кодексом не передбачено право позивача на одночасну зміну предмета і підстав позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Суд зазначає, що у позовній заяві позивачем заявлено вимоги про:

- розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від № 02/05-17 від 27.04.2017;

- про виселення Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича з орендованого приміщення, зокрема, нежитлового приміщення площею 145,3 кв. м., яке розміщене на першому поверсі вбудованого приміщення, за адресою: 02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/226;

- стягнення 49 218,34 грн, зокрема, на користь Державного бюджету - 30 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 3 382,39 грн; на користь позивача 70 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 7982,26 грн, суму основного боргу за договором про відшкодування комунальних послуг № 02/05-17 КПП від 27.04.2017 у розмірі 25 097,07 грн, 10 336,92 пені та 2 509,70 грн штрафу за порушення строків оплати.

Також, суд зазначає, що у заяві про відмову від частини позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог, позивач просить:

1) прийняти відмову Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" від позову в частині вимоги про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від № 02/05-17 від 27.04.2017, укладеного між Державним підприємством "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" та Фізичною особою-підприємцем Лєбєдєвим Дмитром Михайловичем;

- про виселення Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича з орендованого приміщення, зокрема, нежитлового приміщення площею 145,3 кв. м., яке розміщене на першому поверсі вбудованого приміщення, за адресою: 02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/226, у зв`язку з чим просить закрити провадження в цій частині позовних вимог;

2) пункт 3 прохальної частини позовної заяви викласти в наступній редакції:

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича на користь Державного бюджету - 30 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 113,11 грн;

- на користь Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" 70 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 263,95 грн, суму основного боргу за договором про відшкодування комунальних послуг № 02/05-17 КПП від 27.04.2017 у розмірі 18 697,11 грн та неустойку у розмірі 172 416,00 грн за неповернення приміщення;

3) редакцію решти позовних вимог залишити без змін.

Таким чином, звернувшись із заявою про відмову від частини позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог, позивач фактично доповнив свої позовні вимоги новою вимогою:

- стягнення неустойки у розмірі 172 416,00 грн за неповернення приміщення.

При цьому вже не просить стягнути з відповідача пеню та штраф, проте, заяви про відмову від цих вимог не подав.

Отже, за своєю правовою природою подана позивачем заява про відмову від частини позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог є заявою, яка направлена на одночасну зміну предмету та підстав позову, а така заява суперечить приписам ч. 3 ст. 46 ГПК України, та фактично є самостійною позовною заявою з іншим предметом позову, підставами позову та суб`єктним складом учасників справи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття заяви позивача про відмову від частини позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на те, що останній не позбавлений права та можливості звернутись до суду з окремим позовом про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 172416,00 грн.

У підготовчому судовому засіданні 29.09.2021 присутнім представником позивача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 29.09.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 20.10.2021.

18.10.2021 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про відмову від позову, в якій останній просить суд прийняти відмову позивача від позову в частині вимоги про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від № 02/05-17 від 27.04.2017, укладеного між Державним підприємством "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" та Фізичною особою-підприємцем Лєбєдєвим Дмитром Михайловичем, та виселення останнього з орендованого приміщення, зокрема, нежитлового приміщення площею 145,3 кв. м., яке розміщене на першому поверсі вбудованого приміщення, за адресою: 02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/226, у зв`язку з чим просить закрити провадження в цій частині позовних вимог.

У судовому засіданні 20.10.2021 представник позивача підтримав заяву позивача про відмову від позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2021 провадження у справі №910/9944/21 в частині розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від № 02/05-17 від 27.04.2017, укладеного між Державним підприємством "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" та Фізичною особою-підприємцем Лєбєдєвим Дмитром Михайловичем та виселення Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича з орендованого приміщення, зокрема, нежитлового приміщення площею 145,3 кв. м., яке розміщене на першому поверсі вбудованого приміщення, за адресою: 02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/226 - закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

22.10.2021 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 виправлено описки, допущені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі № 910/9944/21; ухвалено резолютивну частину ухвали Господарського суду міста Києва від 20.10.2021 у справі № 910/9944/21, читати: « 3. Подальший розгляд у справі за позовними вимогами Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" до Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича здійснювати про стягнення на користь Державного бюджету - 30 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 3 382,39 грн; на користь позивача 70 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 7 982,26 грн, суму основного боргу за договором про відшкодування комунальних послуг №02/05-17 КПП від 27.04.2017 у розмірі 25 097,07 грн, 10 336,92 пені та 2 509,70 грн штрафу».

Представники сторін у судове засідання 27.10.2021 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Зважаючи на вищевикладене, справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням судді Андреїшиної І.О. у період з 05.11.2021 року до 09.11.2021 року включно у відпустці, суд здійснює процесуальну дію, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 10.11.2021 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2017 року між Державним підприємством «Науково-технічний комплекс «ІМПУЛЬС» (далі - позивач, орендодавець) та Фізичною особо-підприємцем Лєбєдєвим Дмитром Михайловичем (далі - відповідач, орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності за № 02/05-17.

Відповідно до пункту 1.1. договору позивач, як орендодавець, передає, а відповідач, як орендар, приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно для провадження підприємницької діяльності, що спрямована на побутове обслуговування населення (пральня, хімчистка), а саме:

- нежитлове приміщення площею 145,3 кв. м., яке розміщене на першому поверсі вбудованого приміщення, за адресою: 02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/228, та перебуває на балансі ДП «НТК «ІМПУЛЬС». Вартість майна, згідно з висновком про вартість, на 31.11.2016 становила 1648000,00 грн, без врахування ПДВ.

Розділом 2 договору сторони встановили умови передачі орендованого майна орендарю.

Так, за умовами пункту 2.1. договору орендар вступає у строкове користування майном у термін, вказаний у пункті 10.1. даного договору, яким, у свою чергу, установлено, що цей договір укладено на строк 2 (два) роки 11 місяців і діє з 27.04.2017 по 26.03.2020 включно.

Згідно з пунктами 2.3.-2.5. договору сторони передбачили, що передача майна в оренду здійснюється за вартістю, зазначеної у звіті про незалежну оцінку, складеному у відповідності до Методики оцінки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України, на підставі акта приймання-передавання майна. При цьому, обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендодавця. Одночасно орендарю заборонили передавати майно у суборенду, його приватизацію та в будь-якій формі перехід права власності.

Орендна плата перераховується орендарем щомісячно у строк не пізніше 10 числа місяця наступного за звітнім, і спрямовується: 30 відсотків від суми орендної плати до Державного бюджету, а 70 відсотків від суми орендної плати на рахунок орендодавця (пункт 3.1. договору).

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами) (надалі по тексту - Методика розрахунку) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди -лютий 2017 року 7011,62грн без ПДВ (пункт 3.2. договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на розрахований державними органами статистики індекс інфляції за наступний місяць (пункт 3.5. договору).

Відповідно до п. 3.3. договору орендар зобов`язаний протягом 10-ти календарних днів після підписання договору внести завдаток у розмірі подвійної орендної плати, вказаної у пункті 3.2. договору, який буде зарахований в рахунок сплати орендної плати за перший і останній місяці оренди. Завдаток стягується до державного бюджету і орендодавцю у співвідношенні, визначеному у пункті 3.1. цього договору. Після закінчення основного строку договору здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць з урахуванням внесеного орендарем завдатку.

Відповідно до п. 3.7. договору сторони погодили, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін уразі зміни Методики розрахунку, істотної зміни стану орендованого майна з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Умовами пунктів 3.8. та 3.9. договору сторони встановили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується у визначеному у пункті 3.1. договору співвідношенні, з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Відповідно до пункту 3.10. договору, у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі з урахуванням санкцій.

Згідно з п. 10.4. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов протягом одного місяця після закінчення строку його чинності договір продовжується за згодою сторін на той самий строк в на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформлюються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору, при обов`язковій наявності дозволу суб`єкта, уповноваженого управляти майном.

В силу пункту 10.7. зазначений договір припиняється внаслідок: 1) закінчення строку, на який його було укладено; 2) загибелі орендованого Майна; 3) достроково за взаємною згодою Сторін, за рішенням суду або у передбачених Договором випадках одностороннього розірвання договору управненою стороною; 4) банкрутства орендаря - юридичної особи; 5) ліквідації орендаря - юридичної особи; 5) смерті орендаря (якщо орендарем є фізична особа).

Згідно з пунктом 9.1., 9.2. сторони домовилися, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Орендодавець вправі застосувати щодо орендаря всі види оперативно-господарських санкцій, передбачених статтею 236 Господарського кодексу України.

Додатковою угодою від 07.05.2020 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 02/05-17 від 27.04.2017, сторони домовилися внести до договору такі зміни:

- пункт 1.1. договору викласти у наступній редакції: « 1.1. орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно площею 145,3 кв.м. з метою провадження підприємницької діяльності, що направлена на побутове обслуговування населення (пральня, хімчистка), яке знаходиться за адресою: 02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/228, на першому поверсі вбудованого приміщення, перебуває на балансі Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «ІМПУЛЬС», ідентифікаційний код ЄРДПОУ 14307765, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на « 30» листопада 2019 року і становить 2048000,00 грн. без врахування ПДВ.»;

- пункт 3.2. договору викласти у такій редакції: « 3.2. орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - січень 2020 - 8533,30 грн.

Але, згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» сторони дійшли згоди збільшити розмір орендної плати за базовий місяць до 10799,12 грн, без ПДВ.

Орендна плата за перший місяць встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць січень 2020 року на індекс інфляції за лютий, березень 2020 року.»;

- пункт 10.1. розділу 10 викласти таким чином: « 10.1. Цей договір укладено на строк на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців і діє з 27 квітня 2017 року по 26 березня 2020 року та з урахуванням пролонгації діє до 26 лютого 2023 року.»

- пункт 4.4. договору викласти наступним чином: « 4.4. для отримання згоди орендодавця на здійснення поліпшень орендар подає заяву і матеріали згідно з порядком надання орендарю згоди орендодавця державного майна на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 25.05.2018 № 686 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 11.06.2018 за № 711/32163.»

Окрім внесення вищезазначених змін до договору, згаданою додатковою угодою від 07.05.2020 сторонами було вирішено змінити додаток розрахунку орендної плати до договору на новий, розрахованого станом на 30 листопада 2019 року ( пункт 6 додаткової угоди ). Водночас було узгоджено, що положення цієї додаткові угоди, з урахуванням вимог частини третьої статті 631 ЦК України, розповсюджується на відносини за договором, що виникли до її укладення, з 27.03.2020 року ( пункт 5 додаткової угоди ).

27.04.2017 між позивачем і відповідачем був укладений договір № 02/05-17 ККП про відшкодування комунальних послуг, згідно з предметом якого позивач, як балансоутримувач, забезпечує обслуговування, експлуатацію будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Горлівська, буд. 226/228 ( будівля), утримання прибудинкової території, а відповідач, як орендар майна за основним договором, відшкодовує позивачу витрати за спожиту електроенергію та воду, згідно показників лічильників та діючих тарифів, комунальні послуги, плату за землю тощо.

За умовами пунктів 2.1. та 2.2. договору № 02/05-17 ККП, орендар відшкодовує ДП «НТК «ІМПУЛЬС» компенсацію за користування комунальними послугами до 10 числа місяця, наступного за звітнім. Надання комунальних послуг оформлюється щомісячно двосторонніми актами у двох примірниках для кожної із сторін, один з яких обов`язково повертається ДП « НТК «ІМПУЛЬС» не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання таких актів орендарем.

Позивач у позовній заяві зазначає, що набрало законної сили рішення Господарського суду м. Київ від 11.03.2021 у справі № 910/1280/21, за участю тих самим осіб, що є учасниками даної справи.

Зазначеним рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача 32 221,78 грн суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна від 27.04.2017 № 02/05/17 (із змінами), 55 360,39 грн суми основного боргу за договором про відшкодування комунальних послуг від 27.04.2017 № 02/05-17 КПП, 7 301,97 грн пені та 10 139,11 грн штрафу.

На виконання вказаного рішення Господарського суду м. Києва від 11.03.2021 у справі № 910/1280/21 відкрито виконавче провадження про примусове виконання судового рішення.

Разом з тим, позивач зазначає, що у відповідача утворилася нова заборгованість перед позивачем за період з січня по травень 2021 року у сумі 11 274,65 грн за договором оренди нерухомого майна від 27.04.2017 № 02/05/17 (із змінами) та 25 097,07 грн за договором про відшкодування комунальних послуг № 27.04.2017 від 27.04.2017.

02.03.2021 ДП «НТК «ІМПУЛЬС» надіслало на адресу відповідача пропозицію № 98 про розірвання договору оренди нерухомого майна від 27.04.2017, яке останній не отримав, а рекомендоване поштове відправлення було повернуто відправнику з причини закінчення встановленого строку зберіганням спливу строку зберігання у відділенні поштового зв`язку за адресою відповідача.

Спір між позивачем та відповідачем виник у зв`язку із невиконанням останнім вищеназваних грошових зобов`язань, що спричинило звернення позивача до суду із зазначеною позовною заявою за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів шляхом стягнення з відповідача в примусовому порядку на користь ДП «НТК «ІМПУЛЬС» суми основного боргу у загальному розмірі 36 371,72 грн та штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, у відповідача виник обов`язок щодо своєчасної оплати орендної плати, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Київ від 11.03.2021 у справі № 910/1280/21 стягнуто з відповідача на користь позивача 32 221,78 грн суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна від 27.04.2017 № 02/05/17 (із змінами), 55 360,39 грн суми основного боргу за договором про відшкодування комунальних послуг від 27.04.2017 № 02/05-17 КПП, 7 301,97 грн пені та 10 139,11 грн штрафу. На виконання вказаного рішення Господарського суду м. Києва від 11.03.2021 у справі № 910/1280/21 відкрито виконавче провадження про примусове виконання судового рішення.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/1280/21 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт невиконання відповідачем умов договору, порядку розрахунків між сторонами та розміру заборгованості мають преюдиційне значення.

Судом встановлено, що відповідно до п.3.1. договору (зі змінами) визначено, що орендна плата перераховується орендарем щомісячно у строк не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, і спрямовується: 30 відсотків від суми орендної плати до Державного бюджету, а 70 відсотків від суми орендної плати на рахунок орендодавця. До 20 числа орендар зобов`язаний надавати орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць.

Всупереч вищезазначеному, відповідач свого обов`язку щодо оплати наданих послуг у визначений строк у підготовчому повному обсязі не виконав, чим порушим обов`язкові до виконання зобов`язання за договорами.

Разом з тим, при здійснені наданих позивачем перевірки розрахунків, судом встановлено, що останнім допущено арифметичну помилку, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до актів наданих послуг загальна сума платежів становить 70 232,86 грн та відповідачем здійснені оплати на загальну суму 59 958,21 грн, отже, заборгованість відповідача перед позивачем за основним договором становить 10 274,65 грн.

Разом з тим, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь Державного бюджету - 30 відсотків від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна №02/05-17 від 27.04.2017 в розмірі 3 382,39 грн.

Судом також встановлено, що пунктом 3.1. договору (із змінами) визначено, що орендна плата перераховується орендарем щомісячно у строк не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітнім, і спрямовується: 30 відсотків від суми орендної плати до Державного бюджету, а 70 відсотків від суми орендної плати на рахунок орендодавця.

Враховуючи, що позивачем допущено арифметичну помилку у розрахунку суми боргу за договором оренди, стягненню з відповідача на користь Державного бюджету підлягає сума у розмірі 3 082, 34 грн, а на користь позивача - 7 192, 31 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором №02/05-17 ККП становить 25 097,07 грн.

Враховуючи викладене вище, судом встановлено, що загальна сума основного боргу відповідача перед позивачем за договорами становить 35 371,72 грн.

Доказів сплати вказаних сум матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд визнає обґрунтованою та підтвердженою матеріалами справи суму заборгованості у розмірі 35 371,72 грн.

Крім того, за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань останньому нараховані пеня в розмірі 10 336,92 грн, з яких: 6 577,16 грн за договором оренди № 02/05-17 від 27.04.2017 та 3 759,76 грн пені за договором комунальних послуг № 02/05-17 ККП від 27.04.2017.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу частини другої статті 230 Господарського кодексу України суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу, а саме: суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина перша статті 231 Господарського кодексу України).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина четверта статті 231 Господарського кодексу України).

Пунктами 3.8. договору передбачена відповідальність сторін. Зокрема, за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату орендарем орендної плати, з останнього стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

У свою чергу, пунктами 4.2. та 4.3. договору № 02/05-17 ККП визначено, що у випадку несвоєчасного виконання обов`язку зі сплати комунальних послуг, орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення. А в разі прострочення виконання зобов`язання більше, ніж на 20 (двадцять) календарних днів сплачує штраф у розмірі 10 % від суми рахунку, за яким не були виконанні зобов`язання.

Дослідивши позовні матеріали і надані документи, судом встановлено, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку пені, із зазначенням сум боргу, періодів нарахувань, проплат відповідача.

Враховуючи наведене, господарський суд позбавлений можливості перевірити вірність нарахувань, наведених позивачем в акті звіряння розрахунків за період з січня 2021 до травня 2021 щодо нарахування пені, а самостійно визначати періоди нарахувань та суми господарський суд не може, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, суд визнає його арифметично вірним, а отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф за договором №02/05-17 ККП в розмірі 2 509, 70 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, позовні вимоги Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" про стягнення з відповідача підлягають задоволенню частково.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного бюджету - 30% від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна № 02/05-17 від 27.04.2017 в розмірі 3 082 (три тисячі вісімдесят дві) грн 34 коп.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лєбєдєва Дмитра Михайловича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "ІМПУЛЬС" (02121, м. Київ, вул. Горлівська, 226/228, ) - 70% від суми основного боргу за договором оренди нерухомого майна від №02/05-17 від 27.04.2017 в розмірі 7 192 (сім тисяч сто дев`яносто дві) грн 31 коп., суму основного боргу за договором про відшкодування комунальних послуг № 02/05-17 ККП від 27.04.2017 у розмірі 25 097 (двадцять п`ять тисяч дев`яносто сім) грн 07 коп., штраф за договором №02/05-17 від 27.04.2017 у розмірі 2 509 (дві тисячі п`ятсот дев`ять) грн. 70 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 10.11.2021

Суддя І.О. Андреїшина