ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 жовтня 2021 року Справа № 903/641/21
Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., секретар судового засідання Коритан Л.Ю. розглянувши матеріали по справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Чернова Віталія Олександровича

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Сидоренка Михайла Івановича

про стягнення 45000 грн.,

за участю представників:

від позивача: н/з;

від відповідача: н/з.

Суть спору: Фізична особа-підприємець Чернов Віталій Олександрович звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Сидоренка Михайла Івановича про стягнення 45000 грн, з них 37000 грн попередньої оплати вартості товару, 8000 грн безпідставно набутих грошових коштів.

При обґрунтуванні позову вказує, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору поставки товару № від 25.02.2021, а саме п.2.1 договору, відповідно до якого поставка товару мала відбутись 26.03.2021, однак станом на 27.07.2021 відповідач так і не виконав свої зобов`язання. Крім того позивачем помилково було перераховано на рахунок відповідача кошти в сумі 8000 грн, згідно платіжного доручення № 290 від 25.02.2021 з призначенням платежу "за товар".

Ухвалою суду від 11.08.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.09.2021, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, позивачу - відповідь на відзив.

В судовому засіданні 07.09.2021 суд ухвалив на місці відкласти підготовче засідання на 22.09.2021.

22.09.2021 суд ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 05.10.2021.

В судове засідання 05.10.2021 представники сторін не прибули.

З метою надання можливості учасникам справи скористатися своїми процесуальними правами, неявку представника третьої особи, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, суд ухвалив на місці відкласти розгляд справи на 26.10.2021 року. Здійснено офіційне оприлюднення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про повідомлення відповідача - Фізичної особи-підприємця Сидоренка Михайла Івановича про дату та час судового засідання.

В судове засідання 26.10.2021 представники сторін не прибули.

Ухвала суду від 05.10.2021 направлялась позивачу на його електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвала суду від 05.10.2021, яка направлялась за адресою відповідача зазначеною в позовній заяві та відповідає відомостям із ЄДРПОУ (вул. Ярощука, 11, квартира 4, м. Луцьк, Волинська область, 43000) повернулась на адресу суду 13.10.2021 з відміткою поштового відділення: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження№ 11-268заі18), а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція 1950 року) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за їх відсутності.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору, -

встановив:

25 лютого 2021 року між ФОП Чернов В.О. та ФОП Сидоренком М.І. було укладено договір поставки товар № (далі-Договір)(а.с. 11-12) .

Відповідно до розділу 1 Договору предметом договору є поставка устаткування згідно специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору. Постачальник зобов`язується поставити товар у власність покупця в кількості і в терміни згідно із цим Договором і специфікацією, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти поставлений товар. Постачальник гарантує якість і надійність продукції, що поставляється, протягом терміну гарантії, наданої підприємством-виготівником.

Згідно розділу 2 Договору поставка товару здійснюється в термін до 30 (тридцяти) робочих днів з моменту оплати 37000 грн. (тридцяти семи тисяч гривень 00 копійок) від загальної вартості обладнання. Загальний обсяг поставки становить 37000 грн. (тридцять сім тисяч гривень 00 копійок).

Відповідно до розділу 5 Договору покупець оплачує поставлені постачальником товари за ціною згідно специфікації (додаток № 1 до Договору). Оплата за доставку обладнання на об`єкт покупця не входить в ціну поставки. Оплата за монтаж і налагодження обладнання не входить в ціну поставки.

Згідно специфікації до Договору ФОП Сидоренко М.І. прийняв на себе зобов`язання здійснити поставку та передати у власність ФОП Чернова В.О. товар, а саме: вітрина холодильна Juka SGL 190 + перегородка, загальною вартістю 37000 (тридцять сім тисяч) гривень, а ФОП Чернов В.О. зобов`язався оплатити та прийняти такий товар (а.с.13)).

ФОП Чернов В.О. здійснив 100 відсоткову оплату на розрахунковий рахунок ФОП Сидоренко М.І. за товар, що підтверджується платіжним дорученням № 289 від 25.02.2021 (а.с. 14), однак відповідач не поставив позивачу товар в порядку, передбаченому розділом 2 Договору (в термін до 30 (тридцяти) робочих днів з моменту оплати 37000 грн.).

Як зазначає позивач, станом на 27.07.2021 відповідач свої зобов`язання так і не виконав.

27.07.2021 позивач направив відповідачу вимогу про повернення 37000 грн. попередньої оплати. Відповідач вимоги не виконав, товару не поставив, попередньої оплати не повернув.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу (поставки).

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 4 ст. 265 ГК України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 ГК України).

Частинами 1 та 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно положень статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За встановленими обставинами справи, між сторонами існували договірні правовідносини щодо постачання обладнання (вітрина холодильника, перегородка).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З огляду на погоджений сторонами у р. 2 Договору спосіб оплати, копія платіжного доручення, долучена позивачем до матеріалів справи, свідчить про виникнення обов`язку у відповідача щодо поставки оплаченого товару у строки, передбачені Договором.

Разом з тим, докази поставки попередньо оплаченого товару в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, враховуючи укладення між сторонами Договору поставки, оплату коштів позивачем на виконання його умов, отримання коштів відповідачем та невиконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, суд дійшов висновку, що вимога позивача в частині стягнення коштів передоплати в розмірі 37000 грн. підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача 8000 грн. помилково перерахованих, суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач зазначає, що 25.02.2021 помилково перерахував відповідачу 8000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 290 (а.с.14).

Позивач 27.07.2021 звертався до відповідача з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів, однак відповідач кошти не повернув (а.с. 16-17).

Відповідно до положень ст. ст. 205, 207 - 209 ЦК України форма правочину може бути як усною так і письмовою.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 208 ЦК України визначено, що правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Глава 54 ЦК України містить загальні положення про купівлю-продаж, якими не встановлено форму договору купівлі-продажу товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено Договір поставки № від 25.02.2021, на виконання цього Договору позивач перерахував відповідачу попередню оплату в розмірі 37000 грн., як це передбачено умовами цього Договору поставки, тоді як згідно платіжного доручення № 290 від 25.02.2021 помилково перепплатив - 8000 грн., призначення платежу: за товар.

Інші Договори, укладені між сторонами, на виконання яких могла бути здійснена оплата 8000 грн. позивачем, в матеріалах справи відсутні, доказів в підтвердження прийняття відповідачем пропозиції позивача укласти договір (на виконання якого позивач міг сплатити 8000 грн.) у спрощений формі (будь-яке листування) не подано.

Відповідачем доказів в підтвердження наявності іншого укладеного в будь-якій формі Договору або доказів, що ця оплата здійснена на виконання даного Договору не подано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин щодо купівлі-продажу товару, на підставі якого позивач міг перерахувати відповідачу 8000 грн.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання зобов`язання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В матеріалах справи наявна вимога позивача від 27.07.2021, в якій останній просить повернути помилково перераховані згідно платіжного доручення № 290 від 25.02.2021 кошти в сумі 8000 грн. Відповідно до витягу із сайту ПАТ «Укрпошта» дана вимога вручена відповідачу 29.07.2021 (а.с. 18). Відповідач вимоги не виконав, кошти не повернув.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд зауважує, що при наданні оцінки доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, враховуючи обов`язок постачальника передати покупцю оплачений товар або повернути суму попередньої оплати, відсутність в матеріалах справи доказів поставки товару позивачу або повернення суми попередньої оплати в розмірі 37000 грн. позивачу, а також той факт, що відповідачем не надано доказів повернення 8000 грн., помилково перерахованих йому позивачем або доказів існування правочину на виконання якого було перераховано 8000 грн. за товар, оскільки відповідачем не спростовано належними засобами доказування жодних обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, господарський суд, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме: із відповідача слід стягнути 45000 грн., з них: 37000 грн. попередньої оплати та 8000 грн. помилково сплачених коштів.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст. 129 ГПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 2270 грн. судового збору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу представником позивача подано до суду: Договір від 26.07.2021 про надання правової допомоги (а.с. 19-20), рахунок та калькуляції по Договору від 05.08.2021 на суму 16000 грн. (а.с 21), копію ордеру серія АС № 1023402 від 05.08.2021 (а.с. 22), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 23).

Беручи до уваги викладене, із відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 16000 грн. на підставі ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути із Фізичної особи-підприємця Сидоренка Михайла Івановича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Чернова Віталія Олександровича ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) 45000 грн. (сорок п`ять тисяч грн. 00 коп.) основної заборгованості, з них: 37000 грн. попередньої оплати, 8000 грн. безпідставно набутих коштів, а також 2270 грн. судового збору та 16000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено

04.11.2021

Суддя А. С. Вороняк