ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.10.2021м. СумиСправа № 920/504/18

Господарський суд Сумської області у складі судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Данілової Т.А., розглянувши матеріали справи № 920/504/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Сумигаз Збут (40030, м. Суми, вул. Береста, 21, )

про стягнення 11 616 853 грн 14 коп.

представники сторін:

позивача (в режимі відеоконференції) Мицько Р.М.;

відповідача Коробейник А.В.

ВСТАНОВИВ:

Позивач 12.07.2018 звернувся з позовом до суду, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 23 536 084 грн. 52 коп. пені, 5 690 560 грн. 77 коп. 3% річних, 14 074 098 грн. 28 коп. інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 28.10.2016 договору №16-445-Н купівлі-продажу природного газу (надалі Договір). Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 616700 грн. витрат по сплаті судового збору.

15.07.2020 позивачем було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 5 346 980 грн 86 коп. пені, 1 663 545 грн 79 коп. 3% річних, 4 606 326 грн 49 коп. інфляційних нарахувань.

Рішенням від 30.09.2020 суд відмовив у позові.

Постановою Верховного Суду від 15.06.2021 рішення господарського суду Сумської області від 30.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі № 920/504/18 скасовано, матеріали справи № 920/504/18 передано на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

09.07.2021 матеріали справи № 920/504/18 надійшли на адресу господарського суду Сумської області.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2021 головуючим суддею визначено Яковенка В.В.

Ухвалою від 12.07.2021 суд прийняв справу до розгляду та призначив підготовче засідання на 03.08.2021.

28.07.2021 представник відповідача подав до суду заяву про продовження встановленого судом в ухвалі від 12.07.2021 строку для надання письмової позиції у справі з урахуванням висновків Верховного Суду від 16.06.2021 та відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою від 03.08.2021 продовжено строк підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.09.2021.

20.08.2021 та 10.09.2021 до суду надійшли пояснення представника відповідача, в яких просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими та не підтвердженими фактичними обставинами справи, нормами чинного законодавства.

03.09.2021 до суду надійшли пояснення представника позивача, в яких просить суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на висновки сформовані Верховним Судом.

Ухвалою від 21.09.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 07.10.2021.

У судовому засіданні 07.10.2021 оголошено перерву на 28.10.2021.

11.10.2021 представник позивача подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що доводи відповідача про те, що останній погашав заборгованість саме за конкретним місяцем зобов`язання в 2016 році не відповідають дійсності. Оскільки погашення заборгованості в силу приписів п. 6.4. договору за минулі періоди здійснює в порядку черговості, зарахування відповідачем коштів наведено в розрахунку вимог з урахуванням періодичних платежів проведених відповідачем. Отже, доводи відповідача про зміну позивачем призначення платежу за порушення порядку зарахування коштів не відповідають дійсності, а розрахунок вимог є вірним.

Згідно зі статтею 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створено належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши та дослідивши докази в справі, суд установив наступне.

Відповідно до укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сумигаз збут» (відповідач покупець) договору купівлі-продажу природного газу № 16-445-Н від 28.10.2016, продавець зобов`язується передати покупцеві у 2016-2017 роках природний газ, а останній, в свою чергу, прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам (п. 1.2. договору).

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.10.2016, і діє в частині продажу природного газу до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з актами приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 - березень 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю ,41 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору несвоєчасно здійснював оплату спожитого природного газу, чим порушив умови договору, зокрема, вимоги п. 6.1. договору, у зв`язку з чим останньому нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ, крім фактично переданого газу, визначеного абз. 3 цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутових споживачем пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абз. 4 цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим Договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5-денний строк.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що за поставлений природний газ за договором відповідач розрахувався у повному обсязі, шляхом перерахування власних коштів і коштів загального фонду державного бюджету України, відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» № 20 від 11.01.2005.

Позивач стверджує, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, а тому він звернувся до суду з позовом про стягнення пені, яка нарахована на підставі п. 7.2 договору та інфляційних втрат і 3% річних, які нараховано відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що на момент пред`явлення позову відповідач повністю розрахувався із позивачем за поставлений природний газ за договором. Державою було фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами. Невірне та безпідставне нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за період з жовтня 2016 року по січень 2017 року тягне за собою невідповідність та безпідставність усіх подальших здійснених позивачем розрахунків спірних сум, а тому позивачем не доведено, що оплата за природний газ, яка здійснювалась відповідачем, була проведена невчасно.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У силу приписів статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 610, 612 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Аналогічні приписи містять ст. ст. 525, 526 ЦК України.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Сумській області, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації та позивачем і відповідачем були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до Порядку № 20 (надалі Спільні протокольні рішення або СПР). Копії Спільних протокольних рішень, які підписані в період з 18.11.2016 по 19.04.2017, надані відповідачем до матеріалів справи (а.с.59-176, том 3).

У п.1 протокольних рішень вказано, що їх предметом є організація проведення взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

З метою оплати вартості поставленого газу сторонами за участі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області, Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації, позивача та відповідача спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України проведено частковий розрахунок за поставлений позивачем газ по договору № 16-445-Н від 28.10.2016 на загальну суму ,96 грн, що підтверджується наданим до заяви про зменшення розміру позовних вимог розрахунком та операціями по договору.

Спільними протокольними рішеннями сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків та визначили, що сторона 3 перераховує НАК «Нафтогаз України» кошти за природний газ із записом у графі «призначення платежу» «Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, дата і номер Спільного протокольного рішення за природний газ за 2016 рік, договір від 28.10.2016 № 16-445-Н».

Позивачем згідно з розрахунком, який додано до заяви про зменшення позовних вимог, нараховано відповідачу пеню в загальній сумі 5346980,86 грн, 3% річних в загальній сумі 1663545,79 грн, інфляційних нарахувань в сумі 4606326,49 грн, з яких:

- за зобов`язаннями жовтня 2016 року: за період з 26.11.2016 по 14.12.2016 пеня у розмірі 17921,43 грн, 3% річних 3840,30 грн;

- за зобов`язаннями листопада 2016 року за період з 27.12.2016 по 31.01.2017 пеня у розмірі 718435,88 грн, 3% річних 153950,54 грн;

- за зобов`язаннями грудня 2016 року за період з 26.01.2017 по 27.02.2017 пеня у розмірі 541354,35 грн, 3% річних 116004,49 грн;

- за зобов`язаннями січня 2017 року за період з 28.02.2017 по 02.04.2017 пеня у розмірі 599748,68 грн, 3% річних 128517,59 грн;

- за зобов`язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 по 29.01.2018 пеня у розмірі 3469520,52 грн, 3% річних 1261232,87 грн.

Також позивачем нараховано інфляційні втрати в загальній сумі 4606326,49 грн, з яких:

- за зобов`язанням листопада 2016 року за період з 01.01.2017 по 28.02.2017 у розмірі 3,33 грн;

- за зобов`язанням січня 2017 року за період з 01.03.2017 по 30.04.2017 у розмірі 7,71 грн;

- за зобов`язанням березня 2017 року за період з 01.05.2017 по 31.01.2018 у розмірі 4606315,45 грн.

Під час нового розгляду справи між сторонами відсутній спір щодо порядку, строків та розміру сплати відповідачем вартості отриманого у 2016 році газу, погашення якої відбулось згідно з укладеними сторонами спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, окрім суми 55000000 грн (березень 2017 року) за Спільним протокольним рішенням № 2257 від 19.04.2017.

Спільне протокольне рішення № 2257 від 19.04.2017 підтверджує той факт, що його учасники Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області, Департамент фінансів Сумської обласної державної адміністрації, ТОВ «Сумигаз Збут» та НАК «Нафтогаз України» погодили проведення взаєморозрахунку та послідовність дій учасників у виконанні вказаного рішення на суму 55000000,00 грн із призначенням платежу за березень 2017 року. Вказані кошти у вигляді субвенцій державного бюджету були перераховані 30.01.2018 за платіжним дорученням № 3, призначення платежу згідно договору від 28.10.2016 № 16-445-Н та постанова КМУ від 04.03.2002 № 256 (зі змінами).

Позивач стверджує про правомірне нарахування ним пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму 55000000 грн, оскільки за його доводами сплата вказаної суми відбулася після втрати чинності Порядком № 20 та не на підставі спільного протокольного рішення, яке не було профінансоване у 2017 році.

Предметом спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до Порядку № 20 на умовах визначених даним спільним протокольним рішенням.

Пунктом 5.3. такого протокольного рішення передбачено, що спільне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування.

За умовами розділу 5 спільного протокольного рішення воно набирає чинності з моменту підписання всіма сторонами і діють до повного виконання сторонами зобов`язань за кожним протокольним рішенням. Зміни до нього можуть бути внесені за взаємною згодою сторін шляхом підписання додатків до нього. Додатки є невід`ємною частиною і мають однакову юридичну силу в разі, якщо вони викладені в письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін.

При укладенні договору та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України сторони керувалися Порядком № 20.

Судом враховується, що з 01.01.2018 втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», але зобов`язання по відшкодуванню наданих пільг та субсидій за 2017 рік залишилися. Відтак, положення Порядку № 20 поширюються на спірні правовідносини сторін у період до 01.01.2018.

Фінансування субвенції щодо пільг і житлових субсидій населенню з 01.01.2018 відбувалося уже відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» № 256 від 04.03.2002 (далі Порядок № 256).

Порядок № 256 унормовує механізм фінансування із Державного бюджету України видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, природного газу у визначені умовами цього Порядку строки (пункти 5-7 Порядку).

Водночас за змістом ст. 3 Закону України «Про ринок природного газу» ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, та за такими, зокрема, принципами: забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу; вільної торгівлі природним газом та рівності суб`єктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені; вільного вибору постачальника природного газу; невтручання держави у функціонування ринку природного газу, крім випадків, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб; відповідальності суб`єктів ринку природного газу за порушення правил діяльності на ринку природного газу та умов договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Споживач зобов`язаний, зокрема: укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів (с. 13 Закону України «Про ринок природного газу»).

З матеріалів справи вбачається, що заявлені постачальником до стягнення спірні суми пені, інфляційних втрат і 3% річних нараховані на заборгованість в розмірі 55000000,00 грн., яка була сплачена Товариством 30.01.2018, внаслідок чого не охоплювалася спільним протокольним рішенням № 2257 від 19.04.2018, оформленого відповідно до пункту 7 Порядку № 20, чинного до 01.01.2018.

Відповідно до абзаців 1, 3 пункту 8-1 Порядку № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) кошти, отримані як субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, отримані постачальниками від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вивезення побутового сміття та рідких нечистот та іншими суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, використовуються протягом бюджетного року за цільовим призначенням. Суб`єктами господарювання, які мають ліцензію на розподіл природного газу, кошти, отримані згідно з абзацами другим та сьомим цього пункту, спрямовуються на оплату природного газу оптовим продавцям та власникам ресурсу природного газу (в тому числі ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»), на оплату послуг з транспортування природного газу оператору газотранспортної системи та (або) сплату грошових зобов`язань з податків, зборів і платежів до державного бюджету, в тому числі податку на додану вартість в межах нарахувань на обсяг планової тарифної виручки, встановленої НКРЕКП на плановий період.

Згідно з абзацами 21 23, 25, 27 пункту 8-1 Порядку № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах Казначейства, крім енергопостачальників, оптового постачальника електричної енергії, які проводять розрахунки за спожиту електричну енергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Енергопостачальники та державне підприємство «Енергоринок» проводять розрахунки за спожиту електричну енергію через відкриті в уповноваженому банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання відповідно до Закону України «Про електроенергетику». Уповноважений банк перераховує кошти в обсягах, що повинні бути перераховані енергопостачальником до державного бюджету, із зазначеного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника, відкритий в органі Казначейства. Розрахунки, передбачені цим пунктом, проводяться протягом п`яти банківських днів. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі «Призначення платежу» платіжних доручень додатково зазначають «постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002р. № 256» та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство протягом одного операційного дня здійснює виконання платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом.

Хоча визначений Порядком № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) правовий механізм передбачає можливість Товариства у 2018 році розрахуватися з Компанією за заборгованість, існуючу станом на 01.01.2018 за пільгами та житловими субсидіями населенню за попередній період, проте жодного посилання на можливість включення до обсягу асигнувань, виділених державою, боргів за договорами між суб`єктами господарювання, які виникли в період до 01.01.2018, і які не є боргами за пільги та житлові субсидії населенню, порядок № 256 не містить. При цьому сума простроченої заборгованості в розмірі 55000000,00 грн за договором № 16-445-Н, на яку позивачем нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних, не є боргом за пільгами та житловими субсидіями населенню, оскільки ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не погоджувалося з цим у передбачений законом спосіб, а саме шляхом укладення у 2017 році (до 01.01.2018) обов`язкового у таких випадках спільного протокольного рішення на заборгованість у сумі 55000000,00 грн.

Використання відповідачем асигнувань, отриманих у 2018 році згідно з Порядком № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018), з метою погашення боргу перед постачальником, свідчить про власне волевиявлення споживача щодо використання бюджетних коштів, однак не позбавляє Товариство обов`язку відшкодування втрат кредитора, пов`язаних з простроченням грошового зобов`язання.

Положення Порядку № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) не регулюють господарських правовідносин між сторонами, які виникли до набрання нею чинності, оскільки цей Порядок не містить вказівки про розповсюдження його дії на правовідносини, що існували до 01.01.2018 та які відмінні від боргових зобов`язань по пільгам і субсидіям населення. Суд з цього приводу зауважує, що наведене випливає з принципу незворотності дії закону в часі, визначеного частиною 2 статті 5 ЦК України.

Встановлений постановою КМУ № 256 порядок не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 12.03.2019 у справі № 910/3657/18.

Таким чином, суд дійшов висновку, що нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму 55000000,00 грн сплачену згідно платіжного доручення № 3 від 30.01.2018, є правомірними, оскільки спірна сума сплачена не на підставі спільного протокольного рішення, а отже на неї можуть нараховуватися штрафні санкції і, що положення Порядку № 256 вказаних доводів не спростовують.

Враховуючи порядок та строки, встановлені п.6.1 договору (до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу), відповідач мав сплатити за поставлений природний газ у жовтні 2016 року до 25.11.2016 (включно), у листопаді 2016 року до 26.12.2016 року (включно) враховуючи ст. 254 ЦК України, у грудні 2016 року до 25.01.2017 (включно), у січні 2017 року до 27.02.2017 (включно) враховуючи ст. 254 ЦК України, у березні 2017 року до 25.04.2017 (включно), у зв`язку з чим за вимогами ст. 253 ЦК України днями порушення строку оплати є 26.11.2016, 27.12.2016, 26.01.2017, 28.02.2017, 26.04.2017 відповідно.

Відповідач здійснив оплату переданого у жовтні 2016 року - березні 2017 природного газу у загальній сумі ,41 грн. Розрахунки за договором № 16-445-Н від 28.10.2016 здійснювалися:

- шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків (відповідно до постанов НКРЕКП) на загальну суму 323249264,45 грн;

- шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 на загальну суму ,96 грн.

Посилаючись на те, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача 5346980,86 грн пені, 1663545,79 грн 3% річних та 4606326,49 грн інфляційних нарахувань (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Відтак, при прийнятті цього рішення суд виходить з того, що фактичне перерахування вартості природного газу за поставкою у період жовтень 2016 року - березень 2017 року було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором № 16-445-Н від 28.10.2016.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що відповідно до умов договору розрахунки між сторонами здійснювались за процедурою визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій затвердженим постановою КМУ від 11.01.2005 № 20, тобто коштами з державного бюджету та коштами, що надходили позивачу з поточного рахунку із спеціальним режимом використання відповідно до постанови КМУ № 792 та Алгоритму. Позивачем не надано доказів здійснення відповідачем оплати поза межами порядку встановленого спільними протокольними рішеннями та умовами договору, а також позивачем не доведено та не надано до суду доказів з яких суд мав би можливість встановити, та якими б підтверджувалась наявність прострочення виконання зобов`язання зі сторони відповідача. Також, відповідач зазначає, що в 2016 2017 роках між сторонами були підписані спільні протокольні рішення. Укладення спільних протокольних рішень позбавило відповідача можливості самостійно впливати в повній мірі на правовідносини за договором, в частині виконання обов`язку з оплати послуг балансування обсягів природного газу. Тому вина відповідача з прострочення платежів за договором відсутні, так як відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за природний газ.

За ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (ч. 3 ст. 12 цього Закону).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом.

Отже постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що виробництво теплової енергії господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів.

Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.

Правовідносини гарантованого постачальника природного газу, яким є позивач, та теплопостачальної організації, яка використовує природний газ у цілях виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води споживачам, опосередковуються шляхом укладення договорів постачання природного газу на засадах строковості, оплатності та цільового використання поставленого ресурсу.

За умовами договору № 16-445-Н від 28.10.2016 АТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) зобов`язався передати покупцю у 2016 - 2017 роках природний газ для постачання побутовим споживачам, а відповідач (споживач) зобов`язався прийняти та оплатити переданий йому у власність позивачем-продавцем природний газ на умовах договору.

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України «Про теплопостачання». Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, ч.1 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі рахунки із спеціальним режимом використання) рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями ч.3 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку.

Водночас ч.1 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частинами 4,5 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Тобто ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановленні сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» (далі Порядок № 217).

Пунктом 1 Порядку № 217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

У силу ч.ч. 4, 5 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання», Порядок № 217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 № 217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку № 217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку № 217).

Положеннями Порядку № 217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду 27.02.2020 у справі № 921/12/19 та 21.02.2018 у справі №9 10/16072/16, підстав для відступу від якої Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при розгляді справи № 903/918/19 не знайшла.

Отже слід зазначити, що аналіз приписів ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» в сукупності з положеннями Порядку № 217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком № 217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Таким чином, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч.2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджується, що оплата за поставлений позивачем газ у розмірі 323249264,45 грн була здійснена відповідачем з порушенням строку визначеного п.6.1 договору, судом встановлено, що позивач мав підстави для нарахування відповідачу пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму простроченої заборгованості, яка погашена відповідачем за рахунок коштів з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання та за рахунок власних коштів.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 4346980,86 грн пені, 1663545,79 грн 3% річних, 4606326,49 грн інфляційних нарахувань, обґрунтовані та належать до задоволення.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Судом були досліджено всі документи, які надано сторонами в справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування в цій справі.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судовий збір в сумі 174252,80 грн. підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача.

Враховуючи що за результатами нового розгляду суд ухвалив рішення про задоволення позову, судовий збір сплачений позивачем за подання апеляційної та касаційної скарг в сумі 261379,21 грн та 348505,60 грн відповідно підлягає покладенню на відповідача повністю.

Керуючись ст. ст. 2, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Сумигаз Збут (40030, м. Суми, вул. Береста, 21, ) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077 грн. 86 коп. (п`ять мільйонів триста сорок шість тисяч де`ятсот вісімдесят гривень 86 копійок) пені, 1663545 грн. 79 коп. (один мільйон шістсот шістдесят три тисячі п`ятсот сорок п`ять гривень 79 копійок) 3 % річних, 4606326 грн. 49 коп. (чотири мільйони шістсот шість тисяч триста двадцять шість гривень 49 копійок) інфляційних нарахувань, 174252 грн. 80 коп. (сто сімдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят дві гривні 80 копійок) судового збору за подання позовної заяви, 261379 грн 21 коп. (двісті шістдесят одна тисяча триста сімдесят дев`ять гривень 21 копійка) судового збору за апеляційну скаргу, 348505 грн 60 коп (триста сорок вісім тисяч п`ятсот п`ять гривень 60 копійок) судового збору за касаційну скаргу.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 05.11.2021.

Суддя В.В. Яковенко