РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

08.11.2021Справа № 910/4279/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО

до Міністерства оборони України

про стягнення 14 670, 09 грн

Без виклику представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія ВУСО (далі позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Міністерства оборони України (далі відповідач) про стягнення 14 670, 09 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту Наша Автоцивілка № 5-01 від 12.12.2018 внаслідок настання страхової події - дорожньо - транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки Fiat Qubo, державний номерний знак НОМЕР_1 , а тому, відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України, позивач отримав право вимоги до особи, яка перебувала при виконанні своїх робочих обов`язків, а тому заподіяна внаслідок ДТП шкода підлягає стягненню з відповідача у вказаному вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 відкрито провадження у справі № 910/4279/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

29.04.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що не визнає позовні вимоги, оскільки транспортний засіб марки МАЗ д.р.н. № НОМЕР_2 перебуває на праві оперативного управління у військовій частині НОМЕР_3 , а водій ОСОБА_1 , якого було визнано винним у скоєнні дорожньотранспортної пригоди перебуває в трудових відносинах саме із вказаною військовою частиною, а тому відповідач вважає, що він не є належним відповідачем та просить суд замінити неналежного відповідача Міністерство оборони України на Військову частину НОМЕР_3 .

07.05.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

07.05.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача, в якому позивач просить суд замінити неналежного відповідача Міністерство оборони України на Військову частину НОМЕР_3 .

Судом розглянуто клопотання позивача про заміну неналежного відповідача та вирішено залишити його без розгляду, з огляду на наступне.

За приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Як було зазначено вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 відкрито провадження у справі № 910/4279/21 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позивач у даній справі міг скористатися наданим йому частиною 2 статті 48 Господарського процесуального кодексу України правом на подання клопотання про заміну неналежного відповідача до 27.04.2021 року включно (протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі).

Проте, клопотання Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО

про заміну неналежного відповідача надійшло до Господарського суду міста Києва 07.05.2021.

За приписами частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд зазначає, що позивачем в клопотанні про заміну неналежного відповідача не обґрунтовано поважності пропуску для звернення з даним клопотанням та не доведено, що позивач не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення іншого співвідповідача або неналежного відповідача.

Оскільки строк на подання клопотання про заміну неналежного відповідачу в цій справі фактично закінчився 27.04.2021, а таке клопотання подане позивачем до суду лише 07.05.2021, суд на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про залишення без розгляду клопотання позивача про заміну неналежного відповідача.

У ч.8 ст.252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.12.2018 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - страховик) і ОСОБА_2 (далі - страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного страхування «Наша Автоцивілка» №5-01, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника,пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу Fiat Qubo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

22.02.2019 в м. Дніпро сталася дорожньотранспортна пригода за участю транспортного засобу Fiat Qubo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля МАЗ державний реєстраційний номер військовий (невстановлений), під керуванням ОСОБА_1 .

Згідно Постанови Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10.07.2019 у справі № 205/3779/19 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 та ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

06.03.2019 ОСОБА_2 звернувся до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно страхового акту № 04757-02 від 07.05.2019 визначена сума страхового відшкодування у розмірі 14 670, 00 грн.

07.05.2019 ПрАТ «ВУСО» здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 14 670, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 11173.

Як вбачається з Постанови Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10.07.2019 у справі № 205/3779/19 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення.

Відповідно до листа № 116/9/КЦ/4/654 від 05.02.2020 Міністерства оборони України Денісюк С.І. старшого солдата ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду водія 2 го автомобільного відділення 1-го автомобільного взводу 1-ї автомобільної роти військової частини НОМЕР_3 відповідно до наказу командувачу Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.05.2016 № 102-РС.

Зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по технічній частині) від 28.01.2019 № 31 «Про допуск до самостійного керування» старшого солдата ОСОБА_1 допущено до керування вантажним автомобілем МАЗ -6317 військовий номер НОМЕР_2 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по технічній частині) від 21.02.2019 № 62 «Про здійснення маршу», згідно дорожнього листа № 152, з метою надання допомоги в перевезення матеріально технічних засобів 22.02.2019 здійснено марш з військовою частиною НОМЕР_4 за маршрутом м. Кривий Ріг м. Cіверськ м.Кривий Ріг на 3-х автомобілях із закріпленою зброєю та засобами індивідуального захисту.

Як зазначає позивач, на момент ДТП ОСОБА_1 перебував при виконанні своїх службових обов`язків, а тому відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК України обов`язок по відшкодуванню в повному обсязі шкоди завданої внаслідок ДТП покладається на винну особу, якою є Міністерство оборони України.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 1372 від 13.02.2020 до Військової частини НОМЕР_3 та з претензією №3754 від 26.05.2020 до Міністерства оборони України з проханням у добровільному порядку відшкодувати понесені збитки, проте сума страхового відшкодування не була сплачена останніми та відповідь на претензії до позивача не надходила, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свої прав та законних інтересів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що оскільки транспортний засіб марки МАЗ д.р.н. № НОМЕР_2 перебуває на праві оперативного управління у військовій частині НОМЕР_3 , а водій ОСОБА_1 , якого було визнано винним у скоєнні дорожньотранспортної пригоди перебуває в трудових відносинах саме із вказаною військовою частиною, тому відповідач не є належним відповідачем у справі № 910/4279/21.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.
За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України Про страхування, відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З урахуванням наведеного, Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Арсенал Страхування виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб МАЗ д.р.н. № НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_1 .

У відповідності до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд повинен встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 1 статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття:

а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"),

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 911/2589/17 та від 27.04.2018 у справі № 910/9029/17 та в постановах Вищого господарського суду України від 04.04.2017 у справі № 904/8646/16 та від 16.02.2016 у справі №910/13767/15.

Відповідачем за даним позовом зазначено Міністерство Оборони України.

Заявляючи позовні вимоги до відповідача, позивач виходив з того, що відповідно до листа № 116/9/КЦ/4/654 від 05.02.2020 Міністерства оборони України старшого солдата ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду водія 2 го автомобільного відділення 1-го автомобільного взводу 1-ї автомобільної роти військової частини НОМЕР_3 відповідно до наказу командувачу Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.05.2016 № 102-РС.

Як зазначає позивач, на момент ДТП ОСОБА_1 перебував при виконанні своїх службових обов`язків, а тому відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК України обов`язок по відшкодуванню в повному обсязі шкоди завданої внаслідок ДТП покладається на винну особу, якою є Міністерство оборони України.

Проте, суд не погоджується з даними твердженнями позивача, з огляду на наступне.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерства оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Судом було досліджено накази №112 від 30.05.2016, № 31 від 28.01.2019, № 62 від 21.02.2019 та дорожній лист № 152 з яких вбачається, що командира 2-го автомобільного відділення 2-го автомобільного взводу старшого солдата ОСОБА_1 допущено до керування вантажним автомобілем МАЗ 6317 військовий номер НОМЕР_2 , а отже встановлено, що ОСОБА_1 перебував на службі у Військовій частині НОМЕР_3 .

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні інші належні докази (як то, довідка з місця роботи або служби, копія посвідчення) що ОСОБА_1 дійсно працював (працює) або перебуває у трудових відносинах саме з Міністерством оборони України.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази, які б доводили, що винуватець ДТП ( ОСОБА_1 ) був службовою особою відповідача і на момент скоєння ДТП ніс у відповідача трудові обов`язки (ст. 1172 ЦК України), враховуючи те, що транспортний засіб перебуває на праві оперативного управління у військовій частині НОМЕР_3 , то у суду відсутні підстави для покладення на відповідача зобов`язання з відшкодування позивачу страхової виплати по ДТП та оплати вартості відновлювального ремонту, тому у позові суд відмовляє.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору відмови у задоволенні позовних вимог, з наведених вище підстав, впливу не мають.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 238, 240, 247- 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 14 670, 09 грн відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 08.11.2021.

Суддя М.Є.Літвінова