УХВАЛА

10 листопада 2021 року

м. Київ

Справа № 13/197-10

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2021 (у складі колегії суддів: Кузнецова І.Л. (головуючий), Кощеєв І.М., Чус О.В.)

за позовом Закритого акціонерного товариства "Еколенд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор Д"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1

за участю Дніпровської міської ради

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

17.09.2021 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2021 (повний текст складено 07.06.2021) у справі № 13/197-10, подана 15.09.2021 безпосередньо до суду касаційної інстанції засобами поштового зв`язку.

Предметом розгляду у даній справі є вимога Закритого акціонерного товариства "Еколенд" про визнання за ним права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з нежитлового приміщення №55, поз.1-18, загальною площею 333,2 кв.м на першому поверсі житлового будинку літ. А-5, ганок літ. а 1 та ганок літ. а 2.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Статтею 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Таким чином, позовна вимога про визнання права власності на нежитлове приміщення у розумінні зазначених статей є майновою вимогою, тобто судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру, виходячи з вартості такого приміщення.

В рішеннях судів попередніх інстанцій вартість спірного майна відсутня. У той же час, в матеріалах справи та документах, доданих до касаційної скарги, містяться різні дані щодо вартості зазначеного майна.

У зв`язку з цим, ухвалою Верховного Суду від 05.10.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху на підставі частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України та запропоновано сплатити судовий збір відповідно до вартості спірного майна, а також надати належні докази, які підтверджують його вартість (станом на момент звернення з позовом) та надано строк для усунення недоліків до 04.11.2021, який при цьому не повинен був перевищувати десяти днів із дня вручення зазначеної ухвали скаржникові.

04.11.2021 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направила клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у цій справі, у якому зазначає, що розмір сплати судового збору перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу, оскільки вона на сьогоднішній час навчається у вищому навчальному закладі, не працює, та, відповідно, не має жодних доходів. На підтвердження наведеного, ОСОБА_1 додала відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 2 по 3 квартали 2021 року.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 зазначеного Закону, норма якої є спеціальною.

Згідно зі статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

З аналізу статті 8 Закону України "Про судовий збір" вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію "суд, враховуючи майновий стан сторони, може…", тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Що ж до самих умов, визначених в статті 8 вказаного Закону, то вони диференційовані за суб`єктним та предметним застосуванням.

Так, умови, визначені у п. 1 та п. 2 ч. 1 статті 8 вказаного Закону, можуть застосовуватися лише до позивачів - фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до позивачів, що мають певний соціальний статус - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Слід зазначити, що встановлений статтею 8 Закону України "Про судовий збір" перелік умов, для звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення є вичерпним.

Подібна за змістом позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 25.03.2021 у справі № 912/3514/20 та ухвалах від 05.03.2021 у справі № 910/9741/20, від 06.01.2021 у справі № 927/579/19, від 20.08.2020 у справі № 910/6421/19, від 18.05.2020 у справі №910/704/19, від 24.01.2020 у справі № 915/923/15.

У даній справі позивачем є - Закрите акціонерне товариство "Еколенд", а ОСОБА_1 - третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статті 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57).

Європейський суд з прав людини в рішенні "Креуз проти Польщі" у справі 28249/95 від 19 червня 2001 року зазначив, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 8 Закону України "Про судовий збір", Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору, оскільки вона у цій справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору/скаржником.

Відповідно до частини четвертої статті 174, частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України, якщо скаржник не усунув недоліки касаційної скарги у встановлений строк, така касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із касаційною скаргою.

Ураховуючи викладене, а також оскільки заявник не усунув недоліки касаційної скарги, зазначені в ухвалі від 05.10.2021, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 13/197-10 підлягає поверненню.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги у справі № 13/197-10.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 13/197-10 разом з доданими до неї документами повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Зуєв

Судді І.С. Берднік

І.С. Міщенко