РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.10.2021Справа № 910/5480/21

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Бондаренко - Легких Г. П.,

за участю секретаря - Гиренко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Антимонопольного комітету України (вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 45, м. Київ 35, 03035)

про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України

За участі представників сторін:

Від позивача: Лоскот С. С., , адвокат, ордер серії ПТ № 106784 від 01.03.2021;

Від відповідача: Грищенко К. В., самопредставництво, витяг ЄДРПОУ.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (далі за текстом - відповідач, АМК) про визнання недійсним рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що АМК 08.02.2021 неправомірно відмовив позивачу у розгляді справи за заявою позивача від 04.11.2020 про порушення, передбачені ст. 13 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", ПП "НДБСЕ "Сантодор" законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді встановлення таких умов надання послуг, які неможливо було б установити за умов існування значної конкуренції на ринку, та поширення неправдивої інформації щодо умов надання послуг, що вводить в оману споживачів при здійснені послуги з дублювання ідентифікаційного номеру на транспортному засобі при наявності у споживача всіх передбачених чинним законодавством документів для надання вказаної послуги. Про прийняте рішення відповідач повідомив позивача у листі - повідомленні "Про результати розгляду заяви" від 08.02.2021 № 130-26.13/07-1941.

На думку позивача відповідне рішення АМК має бути визнане недійсним з підстав невідповідності висновків викладених у рішенні АМК, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття АМК неправильного рішення.

12.04.2021 Господарський суд міста Києва ухвалою відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 18.05.2021, встановив відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали на подання відзиву.

06.05.2021 до Господарського суду міста Києва поштовими засобами зв`язку надійшла заява відповідача від 30.04.2021 (про що свідчить календарний штемпель на конверті) про продовження процесуального строку на подання доказів та відзиву на позовну заяву.

12.05.2021 Господарський суд міста Києва ухвалою задовольнив клопотання відповідача та продовжив строк для подання доказів та відзиву до 18.05.2021.

В судове засідання призначене на 18.05.2021 прибули представники сторін. Суд на місці ухвалив відкласти підготовче судове засідання на 22.06.2021.

25.05.2021 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача на позовну заяву. 31.05.2021 від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку на подання відзиву та доказів у справі.

14.06.2021 суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про поновлення (продовження) строку на подання доказів та відзиву, про що постановив відповідну ухвалу, через не подання власне самого відзиву, який не було передано на сектор судді.

В судовому засіданні 22.06.2021 суд на місці ухвалив про поновлення строку для подання відзиву від 25.05.2021, який відправлено відповідачем 21.05.2021 поштовим зв`язком та долучено до матеріалів справи та передано до матеріалів справи, та оголосив перерву у підготовчому судовому засіданні на 13.07.2021.

30.06.2021 від позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції та заява про роз`яснення рішення (ухвали) суду від 22.6.2021 про поновлення (продовження строку) на подання доказів та відзиву на позовну заяву.

09.07.2021 від позивача надійшла заява про поновлення позивачу пропущеного процесуального строку на подання відповіді на відзив, разом із відповіддю на відзив.

В судовому засіданні 13.07.2021 суд задовольнив заяву позивача про допуск представника позивача в електронний суд, відмовив в задоволенні клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції у приміщенні Господарського суду Полтавської області, відмовив у задоволенні заяви позивача про роз`яснення рішення від 22.06.2021, задовольнив заяву позивача про поновлення строку на подання відповіді на відзив та оголосив перерву у судовому засіданні до 12.08.2021, про що постановив відповідну ухвалу, в якій навів мотиви та обґрунтування прийнятих процесуальних рішень.

22.07.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

27.07.2021 від позивача надійшли пояснення.

В судовому засіданні 12.08.2021 суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті на 07.09.2021.

06.09.2021 від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату. В судовому засіданні 07.09.2021 суд на місці ухвалив відкласти судове засідання на 21.09.2021.

В судовому засіданні 21.09.2021 суд на місці ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні по суті справи до 28.10.2021.

В судове засідання 28.10.2021 учасники справи прибули та надали усні пояснення по суті справи, в яких позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши долучені до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

I. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

Як підтверджено матеріалами справи, 04.11.2020 позивач звернувся до Комітету із заявою про порушення Приватним підприємством «»Науково - дослідне Бюро судових експертиз «Сантодор» (далі по тексту - ПП «НДБСЕ «Сантодор») законодавства про захист економічної конкуренції, зловживання монопольним становищем, в якій позивач просив:

- розпочати розгляд справи про порушення ПП «НДБСЕ «Сантодор» законодавства про захист економічної конкуренції, про що повідомити ОСОБА_1 у встановлений законодавством термін;

- визнати ПП «НДБСЕ «Сантодор» таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку;

- визнати вчинення ПП «НДБСЕ «Сантодор» порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- припинити ПП «НДБСЕ «Сантодор» порушення законодавства про захист економічної конкуренції та зобов`язати ПП «НДБСЕ «Сантодор» здійснити дублювання ідентифікаційного номера на транспортному засобі Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до раніше наданих ОСОБА_1 документів та висновку Головного сервісного центру МВС від 18.09.2020 № 22336.

Згідно із заявою, працівниками ПП «НДБСЕ «Сантодор» заявнику було відмовлено в дублюванні ідентифікаційного номера на належному заявникові на праві приватної власності автомобілі Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 , з підстав того, що експертне дослідження з метою визначення справжності ідентифікаційних номерів транспортного засобу і реєстраційних документів проводилося не в ПП «НДБСЕ «Сантодор», а в Харківському науково - дослідному інституті судових експертиз ім.. Засл. проф. М. С. Бокаріуса. Зазначена відмова, на думку заявника є протиправною та вказує на наявність ознак зловживання ПП «НДБСЕ «Сантодор» монопольним становищем в ході надання послуг з дублювання первинних ідентифікаційних номерів складових частин транспортного засобу, так як інші спеціалізовані установи, які б здійснювали надання таких послуг на території України відсутні.

Також, ПП «НДБСЕ «Сантодор» не була задоволена в повному обсязі заява заявника про повернення йому грошових коштів сплачених за дублювання ідентифікаційного номера на належному заявникові на праві приватної власності автомобілі, в розмірі 3 800, 00 грн, а було повернуто лише половина сплачених коштів - 1 800, 00 грн, з посиланням на включення до вартості сплаченої заявником послуги двох її складових елементів (1) проведення дослідження та (2) дублювання, адже дослідження автомобіля було проведено. Вказане на думку заявника свідчить про поширення ПП «НДБСЕ «Сантодор» інформації, що вводить в оману споживачів послуг, адже сайт ПП «НДБСЕ «Сантодор» не містить інформації, що послуга дублювання ідентифікаційного номера транспортному засобі складається із двох елементів, що замовлення обох елементів є обов`язковим, та що в кінцевому результаті послуга з дублювання може бути не надана за результатами проведеного дослідження.

Отже, в своїй заяві від 04.11.2020 позивач повідомив Комітет про наявність у діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» вчинених по відношенню до позивача порушень передбачених ст. 13 закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Листом від 08.02.2021 № 130-26.13/07-1941 Комітет повідомив ОСОБА_2 про відмову у розгляді справи, обґрунтовуючи це тим, що:

- за результатами проведеного Комітетом розслідування було встановлені обставини, які спростовують доводи заявника щодо підстав відмови ПП «НДБСЕ «Сантодор» у наданні послуги з дублювання заявнику;

- за результатами проведеного Комітетом розслідування було встановлено, що існує альтернатива отримання послуги дублювання ідентифікаційного номера на транспортному засобі в інших експертних установах, окрім ПП «НДБСЕ «Сантодор»;

- за результатами проведеного Комітетом розслідування не доведено, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» займає монопольне становище на ринку, натомість зібраними Комітетом доказами доведено, що відмова ПП «НДБСЕ «Сантодор» у наданні позивачу послуги з дублювання була обґрунтована;

- в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» не вбачається ознак порушення передбаченого ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції»;

- за результатами проведеного Комітетом розслідування було встановлено, що повідомлення ПП «НДБСЕ «Сантодор» на своєму вебресурсі щодо надання послуги з дублювання первинного (заводського) ідентифікаційного номера транспортного засобу за умови виконання положень Наказу МВС № 379 відповідає дійсності;

- в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» не вбачається ознак порушення передбаченого ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

На підстав зазначених тверджень Комітет зробив висновок про те, що у Комітету відсутні підстави для початку розгляду справи про порушення ПП «НДБСЕ «Сантодор» законодавства про захист економічної конкуренції.

Позивач не погоджуються із прийнятим Комітетом рішенням про відмову у розгляді справи, вважає, що висновки Комітету про відсутність в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» ознак порушень передбачених ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» є безпідставними та необґрунтованими, а рішення Комітету не базується на положеннях чинного законодавства.

Підставами позову є обставини прийняття рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, не доведенні обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими, та невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

II. Предмет позову.

Предметом позову у справі є немайнова вимога позивача до відповідача про визнання недійсним рішення відповідача "Про результати розгляду заяви" (про відмову у розгляді справи) від 08.02.2021 № 130-26.13/07-1941 (вказане рішення оформлене листом).

III. Доводи позивача у справі.

Так, згідно з доводами позивача викладеними в позовній заяві:

(1) при здійсненні перевірки Комітет не перевірив наявності в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» ознак недобросовісної конкуренції (порушення визначеного ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції») та зловживання монопольним становищем (порушення визначеного ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції»);

(2) зловживання ПП «НДБСЕ «Сантодор» монопольним становищем на ринку полягає в установленні додаткових обов`язкових послуг, а саме послуг з проведення додаткової перевірки, за наявності у позивача всіх необхідних документів для надання йому послуги з дублювання ідентифікаційного номеру транспортного засобу, вартість якої становить вартість послуги з дублювання, установлення яких було б неможливо за умов існування конкуренції;

(3) ціна такої додаткової обов`язкової послуги не зазначається в рахунку ПП «НДБСЕ «Сантодор» на оплату послуг з дублювання, і на сайті ПП «НДБСЕ «Сантодор» не зазначається про надання відповідної послуги;

(4) позивач у ПП «НДБСЕ «Сантодор» не замовляв послугу з додаткової перевірки, лише з дублювання ідентифікаційного номеру, що не було досліджено та враховано Комітетом;

(5) Комітетом проігноровані обставини, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» взагалі не надає споживачам своїх послуг договорів про надання послуг на підписання, а тільки виставляє рахунки, в яких відсутня інформація про складання послуги дублювання із двох елементів;

(6) висновки Комітету про відсутність ознак порушення у діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» є передчасними, адже Комітетом не взято до уваги, що під час реалізації позивачу послуги з дублювання йому не було повідомлено інформацію про те, які саме додаткові послуги надаються і яка вартість кожної із цих послуг;

(7) Комітетом не враховано, що розмір плати за додаткові обов`язкові послуги встановлюється ПП «НДБСЕ «Сантодор» самостійно без жодних обмежень, і від такої послуги відмовитися не можливо;

(8) Комітетом не враховано, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» не може проводити криміналістичні дослідження так як вказаний вид діяльності здійснюється із застосуванням спеціальних знань і тільки державними установами;

(90 Комітетом не враховано, що чинним законодавством не передбачено повернення висновку на адресу ГСЦ МВС для прийняття рішення за додатково встановленими фактами.

IV. Заперечення відповідача у справі.

Відповідач проти доводів позивача та задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що при прийнятті оскаржуваного рішення Комітету, останній діяв у межах своїх повноважень, у порядок та спосіб, встановлений законом та що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, відповідають фактичним обставинам справи та є законними та обґрунтованими.

Зокрема, у своєму відзиві відповідач наводить наступні доводи проти задоволення позовних вимог:

(1) в ході перевірки обставин зазначених в заяві позивача, Комітету надано інформацію, яка вказує на те, що окрім ПП «НДБСЕ «Сантодор» надання послуг з дублюванні первинних заводських ідентифікаційних номерів та нанесення присвоєних МВС спеціальних ідентифікаційних номерів на транспортний засіб можуть здійснювати підрозділи експертної служби МВС;

(2) в ході перевірки обставин зазначених в заяві позивача, Комітет встановив, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» під час проведення додаткової перевірки було виявлено у автомобіля Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 ознаки невідповідності ідентифікаційного номера поданого на дублювання транспортного засобу, ідентифікаційному номеру позначеному на передбачених заводом - виробником інформаційних носіях його кузова, що і стало підставою для відмови у надання послуги з дублювання;

(3) встановлені Комітетом обставини спростовують твердження позивача щодо незаконності дій ПП «НДБСЕ «Сантодор», оскільки у відповідному випадку автомобіль Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 не може бути об`єктом дублювання не лише у ПП «НДБСЕ «Сантодор», але і у будь - якій іншій установі;

(4) Комітет встановив, що кошти сплачені позивачем за послуги з дублювання ідентифікаційного номеру на транспортний засіб були частково повернуті позивачу ПП «НДБСЕ «Сантодор»;

(5) чинним законодавством передбачено, що правочини можуть вчинятися як в усній так і в письмовій формі;

(6) з огляду на положення Наказу МВС № 379 наявність висновку департаменту ДАІ МВС про дослідження транспортного засобу іншими спеціалізованими установами не може вважатися остаточним рішенням про можливість проведення дублювання і потребує проведення додаткової спеціальної перевірки транспортного засобу, яка є необхідною умовою перед проведенням процедури дублювання;

(7) проведення такої необхідної додаткової перевірки транспортного засобу та документів, що його супроводжують є обов`язковою частиною надання послуги з дублювання ідентифікаційних номерів транспортного засобу, а не окремою послугою;

(8) ГСЦ МВС надсилаючи документи позивача до ПП «НДБСЕ «Сантодор» для надання послуги з дублювання ідентифікаційних номерів транспортного засобу, діяв відповідно до визначеного чинним законодавством порядку;

(9) Комітетом було проаналізовано як встановлену ПП «НДБСЕ «Сантодор» вартість на послуги з дублювання ідентифікаційного номеру на транспортному засобі, так і вартість відповідної послуги, яка надається підрозділами експертної служби МВС;

(10) висновок Комітету про відсутність в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» ознак порушень передбачених ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» є правомірним. Обґрунтованим та підтверджується доказами забраними Комітетом в ході перевірки обставин зазначених в заяві позивача.

V. Оцінка судом доводів сторін на підстав наявних в матеріалах справи доказів та висновки суду.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України від 08.02.2021 № 130-26.13/07-1941 "Про результати розгляду заяви» (про відмову у розгляді справи), оформлене у вигляді листа (далі - оскаржуване рішення або рішення АМК), постановленого за результатами розгляду питання про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за заявою позивача.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

У сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України, зокрема, має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом; тощо (п. 1- 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

До відносин, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України застосовується Закон України "Про захист економічної конкуренції" (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про захист економічної конкуренції"). До відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарювання у зв`язку з недобросовісною конкуренцією, у тому числі у разі вчинення ними дій за межами України, якщо ці дії мають чи можуть мати негативний вплив на конкуренцію на її території, якщо інше не встановлено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України застосовується Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (ст. 2 Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції»).

Законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України "Про Антимонопольний комітет України", "Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів (ч. 1 ст. 3 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Окремі особливості порядку розгляду заяв, справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі про захист від недобросовісної конкуренції (далі - порушення законодавства про захист економічної конкуренції, порушення) органами Антимонопольного комітету України відповідно до Закону України "Про захист економічної конкуренції", Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначають Правила розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правила розгляду справ), затверджені розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 N 5.

В пункті 19. Правил розгляду справ визначено, що заява про порушення розглядається протягом 30 календарних днів, а у разі потреби одержання додаткової інформації, яка не може бути надана заявником, строк розгляду заяви може бути подовжений державним уповноваженим, головою відділення на 60 календарних днів, про що письмово повідомляється заявнику.

У разі не виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції державний уповноважений, голова відділення відмовляють у розгляді справи, про що письмово повідомляється заявнику (п. 20. Правил розгляду справ).

Питання максимально широкої дискреції АМК, зокрема, в питаннях надання формальних відповідей про відмову у розгляді справи за заявами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі за наявності суперечливої та нерелевантної аргументації таких відмов, були предметом судового контролю, в тому числі Великої Палати Верховного Суду (постанова від 02.07.2019 № 910/23000/17), Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (Постанова від 30.09.2019 № 910/23375/17). Зазначені судові рішення містять висновок про те, що навіть у випадку оформлення відмови у розгляді заяви листом, такий лист є рішенням АМК, а отже актом індивідуальної дії, що підлягає оскарженню в судовому порядку.

Враховуючи зміст листа АМК № 130-26.13/07-1941 від 08.02.2021, виходячи із системного аналізу положень статей 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та пункту 20 Правил розгляду заяв і справ, зазначений лист (а не розпорядження), по свій суті є рішенням Комітету, тобто актом індивідуальної дії, що може бути оскаржений в судовому порядку.

Із тексту рішення відповідача вбачається, що правовою підставою для відмови у розгляді справи став п. 20 Правил розгляду справ, тобто Комітетом не було виявлено в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

В своїй заяві позивач стверджував про наявність в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» порушень законодавства про захист економічної конкуренції передбачених ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб`єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об`єктивно виправданих на те причин; часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання.

Згідно із положеннями ст. 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб`єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар`єрів для доступу на ринок інших суб`єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність у діях (бездіяльності) суб`єкта господарювання ознак зловживання монопольним (домінуючим) становищем, необхідно з`ясовувати, яким саме чином такі дії (бездіяльність) призвели чи могли призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів і в чому конкретно полягають чи могли полягати відповідні негативні наслідки.

Позивач в своїй заяві стверджував, що на території України відсутні альтернативні установи, крім ПП «НДБСЕ «Сантодор», які надають послуги з дублювання ідентифікаційного номеру на транспортному засобі та що ПП «НДБСЕ «Сантодор» за відсутності правових підстав відмовив ОСОБА_1 у наданні відповідної послуги.

ОСОБА_1 звернувся до ПП «НДБСЕ «Сантодор» для отримання від останнього послуги з дублювання ідентифікаційного номеру на належному йому транспортному засобі Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 .

Здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них відбувається в порядку визначеному Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них (далі за текстом - Інструкція про порядок державної реєстрації транспортних засобів), затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 № 379.

В п. 9.5. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів внормовано, що на зареєстрованих у підрозділах ДАІ ТЗ, ідентифікаційні номери складових частин яких пошкоджені (один чи кілька символів номера візуально не визначаються) під впливом корозії, знищені (пошкоджені) чи підроблені (змінено один або кілька символів номера, замінено панель (табличку) або частину панелі (таблички) з номером) внаслідок незаконного заволодіння або в разі, коли проведена заміна таких складових частин після дорожньо-транспортної пригоди, здійснюється дублювання первинних ідентифікаційних номерів складових частин (у разі встановлення відповідності ідентифікаційного номера таким засобам) згідно з вимогами міжнародних і державних стандартів.

Згідно із п. 9.5.2. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів за наявності підстав для дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ надається власником або уповноваженою ним особою на експертне дослідження ідентифікаційних номерів до спеціалізованих експертних установ.

Експертне дослідження ТЗ проводиться фахівцями експертної служби МВС або експертами інших експертних установ, які мають свідоцтво на право проведення відповідного виду криміналістичних досліджень, а також судовими експертами за постановою органів дізнання, досудового слідства чи суду, які внесені до Реєстру атестованих судових експертів (у разі необхідності проведення судових експертиз) відповідно до вимог Закону України "Про судову експертизу" та наказу МВС від 10.11.2005 N 987 "Про затвердження Інструкції про проведення огляду транспортних засобів та їх реєстраційних документів під час реєстрації, перереєстрації і зняття з обліку", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.11.2005 за N 1424/11704 (п. 9.5.3. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

За результатами експертного дослідження власнику ТЗ або уповноваженій ним особі експертною установою, яка його проводила, надається відповідний висновок, який повинен містити не менше шести кольорових ілюстрацій - загального вигляду ТЗ та детального вигляду ідентифікаційного номера (номерних позначень) ТЗ (п. 9.5.4. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

Якщо за результатами експертного дослідження встановлено повний зміст первинного (заводського) ідентифікаційного номера ТЗ, а також ознаки його нанесення в умовах підприємства-виробника, власник ТЗ або уповноважена ним особа звертається до Департаменту ДАІ МВС щодо можливості дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ (п. 9.5.5. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

За результатами розгляду поданих матеріалів працівниками Департаменту ДАІ МВС складається аргументований висновок, який затверджується керівництвом Департаменту ДАІ МВС, щодо дублювання ідентифікаційного номера ТЗ або надається письмова обґрунтована відмова в проведенні такого дублювання (п. 9.5.6. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

ТЗ з висновком Департаменту ДАІ МВС, відповідними матеріалами підрозділу внутрішніх справ (довідка про факт незаконного заволодіння та перебування в розшуку ТЗ, довідка про дорожньо-транспортну пригоду тощо) надається до Науково-дослідного Бюро судових експертиз "Сантодор" або іншої визначеної МВС спеціалізованої експертної установи, де після проведення необхідної додаткової перевірки ТЗ та документів, що його супроводжують, на металевих невід`ємних складових частинах ТЗ проводиться дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ (п. 9.5.7. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

Про дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ власнику або уповноваженій ним особі видається окрема довідка з фототаблицею місць нанесення дублюючих номерів та їх вигляду. Довідка є невід`ємним додатком до висновку експертного дослідження автомобіля (п. 9.5.8. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

Після проведення дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ спеціалізована експертна установа, яка його здійснювала, направляє у встановленому порядку до Департаменту ДАІ МВС відповідну інформацію (п. 9.5.9. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

У десятиденний термін після проведення дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ його власник або уповноважена ним особа відповідно до вимог пункту 4.2 глави 4 цієї Інструкції зобов`язаний провести перереєстрацію ТЗ (п. 9.5.10. Інструкції про порядок державної реєстрації транспортних засобів).

Отже, порядок здійснення дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ встановлений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 № 379, і зазначеним наказом визначено Науково-дослідне Бюро судових експертиз "Сантодор" установою якій надаються матеріали необхідні для дублювання та яка здійснює дублювання після проведення необхідної додаткової перевірки ТЗ та документів, що його супроводжують.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що Комітет дослідив зазначений нормативний порядок проведення дублювання ідентифікаційних номерів ТЗ та обставини, які супроводжували етапи проведення дублювання ідентифікаційного номеру автомобіля Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 , і встановив, що підставою для відмови у проведенні дублювання стало виявлення в ході додаткової перевірки ТЗ ознак невідповідності ідентифікаційного номера автомобіля Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 ідентифікаційному номеру, позначеному на передбачених заводом - виробником інформаційних носіях кузова, про що було складено відповідну доповідну записку від 05.10.2020, яка в свою чергу була направлена із листом від 07.10.2020 № 23 до ГСЦ МВС.

Встановлені Комітетом обставини спростували доводи заявника щодо підстав на яких ПП «НДБСЕ «Сантодор» відмовило позивачу у наданні послуги з дублювання.

При цьому, автомобіль Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1 не може бути об`єктом дублювання не лише у ПП «НДБСЕ «Сантодор», а й у будь - якій іншій спеціалізованій експертній установі, так як має ознаки невідповідності ідентифікаційного номера.

Комітетом також було встановлено, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» повернуто позивачу частину сплачених за послугу з дублювання коштів, в розмірі 1 900, 00 грн, при цьому підприємством було взято плату за проведення додаткового дослідження ТЗ та документів, яке фактично було виконано.

Щодо відсутності альтернативної можливості звернутися до будь якої іншої установи, окрім ПП «НДБСЕ «Сантодор», щодо надання послуги з дублювання ідентифікаційного номера на ТЗ, Комітет встановив, що послуга з нанесення спеціальних індивідуальних та дублюючих ідентифікаційних номерів ТЗ може надаватися підрозділами експертної служби МВС, про що зазначено в п. 35 Переліку платних послуг, які надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції та Державної міграційної служби, і розміру плати за їх надання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2007 № 795.

Згідно п. 35 Переліку платних послуг, які надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції та Державної міграційної служби, і розміру плати за їх надання вартість послуги з дублювання складає 2 961, 00 грн.

З огляду на зміст положень ст. 12, 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» саме по собі займання монопольного становища на певному ринку не є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, порушенням є саме зловживання монопольним становищем. При цьому, кваліфікація порушення, як зловживання монопольним становищем, передбачає необхідність доведення зайняття суб`єктом господарювання монопольного становища на ринку.

Установлення монопольного (домінуючого) становища суб`єкта (суб`єктів) господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об`єкта аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку на підставі інформації, яка може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища.

Визнання монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання на товарному ринку віднесено до виключних повноважень Антимонопольного комітету України (пункт 11 частини першої статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"). За результатами розслідування Комітетом не було доведено, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» займає монопольне становище на ринку, про що було вказано в оскаржуваному рішенні.

Оскільки Комітетом не було доведено, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» займає монопольне становище на ринку та не встановлено неправомірності в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» при відмові заявнику у проведенні дублювання ідентифікаційного номеру його ТЗ, Комітет дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» ознак порушення, передбаченого ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Щодо повідомлення споживачам неправдивої та неповної інформації, що може вплинути на намір осіб щодо придбання (замовлення) послуги чи товару, та/або вводить в оману споживачів, то АМК також в результаті проведеного розслідування, не встановлено ознак вказаного порушення.

Відповідно до ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які:

містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору;

містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб`єкта господарювання;

приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають;

містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

Згідно заяви позивача до АМК на офіційному сайті ПП «НДБСЕ «Сантодор» розміщена інформація про те, що вказана установа здійснює послуги з дублювання ідентифікаційного номеру на ТЗ за умови виконання споживачами положень наказу МВС та отримання висновку Головного сервісного центру МВС, яка не відповідає дійсності, оскільки при зверненні заявника до ПП «НДБСЕ «Сантодор» для отримання послуги з дублювання, йому було надано відповідь, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» не здійснює відповідну послугу, якщо експертне дослідження проводиться не в ПП «НДБСЕ «Сантодор». Також, згідно розміщеної інформації на сайті ПП «НДБСЕ «Сантодор» приписані повноваження та права, якими ПП «НДБСЕ «Сантодор» не наділено, зокрема: право ПП «НДБСЕ «Сантодор» відмовити у наданні послуги з дублювання ідентифікаційного номеру споживачу. Крім того, зазначено, що ПП «НДБСЕ «Сантодор» здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на судову експертну діяльність від 01.07.1996 № 1/1, яка наразі є недійсною.

Комітетом встановлено, в ході перевірки заяви позивача, що повідомлення ПП «НДБСЕ «Сантодор» на своєму вебресурсі щодо надання послуги з дублювання первинного (заводського) ідентифікаційного номера ТЗ за умови виконання положень наказу МВС України № 379 - відповідає дійсності. Оскільки з огляду на зміст нормативно - правових актів, якими регулюється сфера дублювання ідентифікаційних номерів на ТЗ, при наявності висновку ГСЦ МВС установа не може відмовити у наданні послуги з дублювання, однак може прийняти рішення про неможливість проведення технічної процедури дублювання, як частини цілісної послуги.

Також, важливим фактором для кваліфікації порушення за ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», необхідне встановлення обставин, що певна недостовірна інформація надає конкурентні переваги суб`єкту, який поширює інформацію. А сам факт поширення недостовірної інформації не є достатнім для кваліфікації порушення за ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Оскільки Комітетом було встановлено, що розміщена ПП «НДБСЕ «Сантодор» на своєму вебресурсі інформація про надання послуги з дублювання первинного (заводського) ідентифікаційного номера ТЗ за умови виконання положень наказу МВС України № 379 відповідає дійсності, Комітет дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в діях ПП «НДБСЕ «Сантодор» ознак порушення, передбаченого ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

За таких обставин суд приходить до висновку, що Комітет діяв у відповідності до статті 19 Конституції України, а саме межах та у спосіб, передбачених законодавством України, з урахуванням всіх обставин та об`єктивним дослідженням всіх матеріалів справи.

Суд зазначає, що встановлення наявності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі наслідків такого порушення, що в силу приписів ч. 1 ст. 37 Закону України «Про захист економічної конкуренції» є підставою для прийняття розпорядження про початок розгляду справи, є виключною компетенцією органів Антимонопольного комітету України.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

З наведеного слідує, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Аналогічна позиці викладена в постанові Верховного Суд від 07.07.2021 у справі №910/6319/19.

Поряд з цим, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи в сукупності, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення, яке оформлено листом №130-26.13/07-1941 від 08.02.2021, Комітет діяв у межах своїх дискреційних повноважень, у порядок та спосіб, встановлений законом; висновки, викладені у рішенні, відповідають фактичним обставинам справи та є обґрунтованими.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Комітету про визнання недійсним рішення задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу приписів ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду - порушені відповідачем, а відтак - вимоги позивача є необґрунтованими, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини третьої статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Оскільки позивач є особою з інвалідністю II групи, а відповідач не сплачував судовий збір за розгляд цієї справи, відповідно судовий збір не підлягає компенсації за рахунок держави. Отже, на підставі викладеного, суд не здійснює розподіл судового збору у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) до Антимонопольного комітету України (вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 45, м. Київ 35, 03035; ідентифікаційний код 00032767) про визнання недійсним рішення відмовити.

2. Розподіл судових втрат не здійснювати.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.11.2021.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких