ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2021 року м.Дніпро Справа № 904/3308/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від Дніпропетровської обласної прокуратури: Шустова В.А., посвідчення №058606 від 14.12.2020 р., прокурор;

від позивача: Медведева Л.В., ордер серія АЕ №1033227 від 21.09.2021 р., адвокат;

від відповідача-1: Іванченко І.С., витяг з ЄДР №20 від 28.09.2020 р., представник;

від відповідача-2: Чернець І.А., ордер серія АЕ № 1091744 від 14.09.2021 р., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2021, ухвалене суддею Бондарєвим Е.М. (м. Дніпро) повний текст якого підписаний 22.06.2021, у справі №904/3308/20

за позовом Керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури (51900, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. І. Ясюковича, буд.2) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 10, ідентифікаційний код 38621185) в особі Дніпровського державного технічного університету (51918, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Дніпробудівська, буд. 2, ідентифікаційний код 02070737)

до відповідача-1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6, ідентифікаційний код 42767945)

до відповідача-2: Приватного акціонерного товариства "Київстар" (03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 53, ідентифікаційний код 21673832)

про визнання недійсною додаткову угоду від 13.06.2018 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-4247-ОД від 25.02.2011, зобов`язання звільнити та повернути окреме нерухоме майно (нежитлове вбудоване приміщення, частина даху) площею 51,0 м, розміщене за адресою: м. Кам`янське, вул. Дніпробудівська, 2, шляхом демонтажу обладнання: базової станції мобільного зв`язку та антенно-фідерних пристроїв,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України в особі Дніпровського державного технічного університету з позовною заявою №04/31-3448вих-20 від 18.06.2020 про:

- визнання недійсним договору оренди державного майна № 12/02-4247-ОД, укладеного 25.02.2011 між Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Дніпропетровській області та Закритим акціонерним товариством "Київстар Дж.Ес.Ем";

- зобов`язання Приватне акціонерне товариство "Київстар" звільнити окреме нерухоме майно (нежитлове вбудоване приміщення, частина даху) площею 51,0 м, розміщене за адресою: м. Кам`янське, вул. Дніпробудівська, 2, шляхом демонтажу обладнання: базової станції мобільного зв`язку та антенно-фідерних пристроїв.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договором №12/02-4247-ОД, частина приміщення закладу освіти передана орендареві для розташування обладнання базової станції мобільного зв`язку та антенно-фідерних пристроїв, що не відноситься до послуг освітнього призначення чи послуг, які нерозривно пов`язані забезпеченням освітнього процесу, тобто суперечить імперативній вимозі ч.5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

До суду 11.02.2021 надійшла заява Керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури про зміну позовних вимог в порядку ч.3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України якою просить суд:

- визнати недійсним додаткову угоду від 13.06.2018 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-4247-ОД від 25.02.2011 укладену між Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Дніпропетровській області та ПрАТ "Київстар";

- зобов`язати Приватне акціонерне товариство "Київстар" звільнити та повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій, Кіровоградській областях окреме нерухоме майно (нежитлове вбудоване приміщення, частина даху) площею 51,0 м, розміщене за адресою: м. Кам`янське, вул. Дніпробудівська, 2, шляхом демонтажу обладнання: базової станції мобільного зв`язку та антенно-фідерних пристроїв.

Заява обґрунтована тим, що 13.06.2018 сторонами був укладений новий договір, а не продовжено дію договору від 25.02.2011 №12/02-4247-ОД. Зазначене підтверджується як матеріалами справи, так і визначається самим відповідачем-1 - Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях. При укладені додаткової угоди сторонами грубо порушено положення ст. 9, ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ від 10.04.1992 (в редакції, що діяла на час укладення додаткової угоди), п.п. 30, 32 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності". З урахуванням положень ч.2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір від 25.02.2011 №12/02-4247-ОД припинив свою дію 24.01.2018. РВ ФДМУ по Дніпропетровській області та ПрАТ "Київстар" уклали додаткову угоду від 13.06.2018 якою укладено новий договір строком дії на 3 роки. Тобто сторонами фактично укладено новий договір на інший строк без дозволу органу управління державним майном та з порушенням встановленого ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ порядку.

Таким чином, Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури, враховуючи, що договір оренди від 25.02.2011 №12/02-4247-О припинив свою дію - 24.01.2018, вважає недоцільним визнання його недійсним, а інтересів держави в даному випадку підлягають захисту шляхом визнання недійсною додаткової угоди від 13.06.2018 підписана від імені ПрАТ "Київстар" провідним спеціалістом - Бігун С.О.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2021 в позові Керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України в особі Дніпровського державного технічного університету до відповідача-1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях; до відповідача-2 Приватного акціонерного товариства "Київстар" про визнання недійсною додаткову угоду від 13.06.2018 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-4247-ОД від 25.02.2011, зобов`язання звільнити та повернути окреме нерухоме майно (нежитлове вбудоване приміщення, частина даху) площею 51,0 м, розміщене за адресою: м. Кам`янське, вул. Дніпробудівська, 2, шляхом демонтажу обладнання: базової станції мобільного зв`язку та антенно-фідерних пристроїв відмовлено.

Судові витрати покладені на прокурора.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що відповідно до ч.5 ст. 63 Закону України «Про освіту» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Аналогічна норма закріплена у ч.4 ст. 80 Закону України «Про освіту». Зокрема вказаною нормою передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи5 використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управлінця можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Отже, спеціальним законом, що регулює правовий режим майна закладів освіти, встановлена заборона передачі майна навчальних закладів в оренду, для цілей що не пов`язані з освітніми або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №906/164/17, прийнятій об`єднаною палатою Касаційного господарського суду, а також у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 905/1266/17, від 20.02.2018 у справі № 910/9914/17, від 10.04.2018 у справі №906/165/17, від 04.07.2018 у справі № 902/653/17, від 02.08.2018 у справі № 913/934/17.

Зокрема, суд касаційної інстанції у вищевказаних постановах зазначив, що аналіз наведених норм закону свідчить про те, що майно об`єктів освіти може використовуватися виключно за їх цільовим призначенням. Мета використання майна об`єкту освіти (в тому числі на умовах оренди) повинна узгоджуватися з метою створення об`єкту освіти, тобто мати тісну пов`язаність з навчально-виховним процесом, про що правильно було зазначено господарськими судами попередніх інстанцій.

Вважає, що з урахуванням положень ч.2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір від 25.02.2011 № 12/02-4247-ОД припинив свою дію 24.01.2018.

У подальшому 13.06.2018 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та ПраТ «Київстар» підписано додаткову угоду про внесення зміні до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 25.02.2011 № 12/02 -4247-ОД, зі строком дії до 24.12.2021.

Звертає увагу, що 13.06.2018 року сторонами був укладений новий договір, а не продовжено дію договору від 25.0212011 № 12/02 -4247-ОД.

Зазначає, що Міністерство освіти і науки України не надавало згоди на зміну істотних умов договору, зокрема укладення договору строком на 3 роки.

Водночас, РВ ФДМУ по Дніпропетровській області та ПраТ «Київстар» уклали додаткову угоди від 13.06.2018, якою укладено новий договір строком дії на 3 роки. Тобто сторонами фактично укладено новий договір на інший строк без дозволу органу управління державним майном та з порушенням встановленого ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядку.

Зазначає, що РВ ФДМУ по Дніпропетровській області у відзиві на позов визнано факт закінчення строку договору оренди від 25.02.2011 № 12/02-4247-0-24.01.2018, а також факт укладення нового договору 13.06.2018 відповідно до ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Таким чином, суд першої інстанції фактично уникнув розгляду позовних вимог прокурора у їх зміненій редакції, не надав правової оцінки фактичним обставинам справи, та не зробив обґрунтованих висновків за результатами дослідження доказів та з`ясування обставин справи.

Від Відповідача-1, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що 12 січня 2018 року листом за вих.№07-02-00175 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області повідомляло в черговий раз Міністерство освіти та науки України про закінчення терміну дії договору оренди № 12/02-4247-ОД від 25.02.2011 та просило надіслати в 15-ти денний термін згоду на продовження договору або заперечення щодо подальшого продовження договору. Також, у листі Регіональне відділення зазначило, що якщо Регіональним відділенням не буде одержано у п`ятнадцятиденний термін з дня отримання органом управління цього листа відповідних пропозицій, пролонгація зазначеного договору буде вважатися погодженою, оскільки у Регіонального відділення відсутні правові підстави для не продовження строку дії договору. Між Регіональним відділенням та ПрАТ "Київстар" 13.06.2018 укладено додаткову угоду до договору оренди № 12/02-4247-ОД та п.10.1 викладено в наступній редакції: "Цей договір є пролонгованим з 25.01.2018 по 24.12.2021 включно".

Вважає, що прокурор заявляючи вимогу про визнання недійсною додаткову угоду від 13.06.2018 обрав неналежний спосіб захисту, оскільки не відповідає дійсності твердження прокурора, що 24.01.2018 договір № 12/02-4247-ОД оренди нерухомого майна, що належить додержавної власності від 25.02.2011 припинив свою дію, на тій підставі, що відповідач-1 не отримав від позивача-1 письмового погодження на подальшу пролонгацію договору оренди. У відповідності до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" N 2269-ХІІ від 10.04.92, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Таким чином, за приписами статті 764 Цивільного кодексу України і частини 2 статті 17 Закону України N 2269-ХІІ від 10.04.92, необхідною умовою для продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, є відсутність заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору.

Крім того, відповідач-1 звертає увагу що додаткова угода від 13.06.2018 є невід`ємною частиною договору оренди державного нерухомого майна від 25.02.2011 №12/02-4247-ОД, що свідчить із самої додаткової угоди де в розділі IV визначено: "Ця додаткова угода є невід`ємною і складовою частиною договору, укладена у 3-х примірниках, які мають однакову юридичну силу". Не можна вважати додаткову угоду від 13.06.2018 до договору оренди державного майна №12/02-4247-ОД від 25.02.2011 окремим договором, на підставі якого виникли нові орендні відносини між відповідачем-1 та відловідачем-2, бо орендовано майно було передано відповідачу-2 на підставі договору оренди державного майна №12/02-4247-ОД від 25.02.2011, згідно акту приймання-передачі від 25.02.2011 і знаходиться у користуванні у відповідача-2 весь час безперервно, про що свідчить відсутність акту повернення майна з оренди.

Від Відповідача-2, Приватного акціонерного товариства "Київстар", надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що не дочекавшись відповіді позивачів на звернення Прокурора протягом розумного строку, прокурор звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України в особі Дніпровського державного технічного університету.

Тобто Прокурор не виконав свого обов`язку попереднього звернення до суб`єкта владних повноважень, до свого звернення до суду із представництвом інтересів держави.

До позову не було надано будь-яких документів, які б можна було вважати належними доказами надсилання прокурором Міністерству освіти і науки України та Дніпровському державному технічному університету попередніх повідомлень від 16.06.2020 за № 04/31-3356вих-20 та від 16.06.2020 за № 04/31-3357вих-20 про виявлення порушень Закону України «Про освіту» та про його намір подачі позову в інтересах держави, а також про відсутність самостійного звернення компетентних органів до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання таких повідомлень.

Зазначає, що Закон України "Про оренду державного та комунального майна", Закон України "Про освіту", Закон України "Про вищу освіту", постанова Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності", у їх системному поєднанні, дозволяють передавати в оренду будівлі, споруди, окремі тимчасово вільні приміщення і площі, інше рухоме та нерухоме майно або обладнання, за умови, що такі об`єкти тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності та у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. З норм ДБН В.2.2.-3-97 та ДБН В.2.6-14-97 вбачається, що для проведення навчально-виховного, навчально-наукового, навчально-виробничого процесів за своїм цільовим призначенням ні електрощитові ні, дах взагалі не можуть бути застосовані, з чого слідує що передані в оренду за спірним договором ті частини приміщення які взагалі не можуть бути задіяно в учбовому процесі.

Звертає увагу на те, що кошти отримані позивачем-2 за спірним договором оренди з 2011р. по 2020р., як додатковий доход від передачі в оренду частини даху та електрощитової, що не використовуються для навчального процесу, є для університету нагальним та необхідним.

Зауважує на тому, що за договором оренди №12/02-4247-ОД від 25.02.2011 надано в оренду частину даху та використовує відповідач-2 лише зовнішню поверхню даху, що не є приміщенням в розумінні постанови Кабінету Міністрів України №1442 від 28.01.2004 "Про затвердження Національного стандарту №2 "Оцінка нерухомого майна". Прокурор звертаючись з позовом про визнання недійсним договору оренди не обґрунтовує та не доводить які саме права та охоронювані законом інтереси держави порушує договір оренди нерухомого майна.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.07.2021 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу прокурора залишено без руху через неподання останнім доказів оплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, неподання доказів направлення скарги учасникам справи листом з описом вкладення. Апелянту наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.08.2021 (у складі колегії суддів: головуючий Іванов О.Г. (доповідач), судді Кощеєв І.М., Дарміна М.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2021 у справі № 904/3308/20; розгляд справи призначено в судовому засіданні на 15.09.2021.

14.09.2021 розпорядженням керівника апарату суду відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/3308/20 у зв`язку з відпусткою судді Кощеєва І.М.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2021, справу №904/3308/20 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Дармін М.О., Березкіна О.В., якою справу прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні 15.09.2021 оголошено перерву до 01.11.2021.

В судовому засіданні 01.11.2021 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення Прокурора та представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

25 лютого 2011 року між Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, (далі - відповідач-1, орендодавець), в особі заступника начальника Фонду - Миргородської Ганни Юріївни та Закритим акціонерним товариством "Київстар Дж.Ес.Ем.", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Київстар", (далі - відповідач-2, орендар) в особі директора Філії ЗАТ "Київстар Дж.Ес.Ем." у м. Дніпропетровську - Цепеннікова С.А. укладено договір №12/02-4247-ОД, згідно якого Регіональне відділення Фонду держмайна України у Дніпропетровській області передає у строкове платне користування ЗАТ "Київстар Дж.Ес.Ем" окреме нерухоме майно (нежитлове вбудоване приміщення, частина даху) площею 51,0 м, розміщене за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Дніпробудівська, 2.

Відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 18.10.2010 № 1/11-9648, Міністерство надало згоду на передачу майна навчального закладу в оренду строком на 1 рік. Крім того, у листі зазначено, що продовження строку дії договору оренди може бути здійснено за умови погодження його з міністерством.

Строк дії вказаного договору у подальшому неодноразово продовжувався сторонами на підставі додаткових угод, востаннє - 13.06.2018 терміну дії договору оренди продовжено до 24.12.2021 включно.

На виконання вищевказаного договору 25.02.2011 Фондом держмайна України у Дніпропетровській області за актом прийому-передачі передано ЗАТ "Київстар Дж.Ес.Ем." в оренду частину нежитлового приміщення Дніпродзержинського державного технічного університету площею 51,0 м. Акт прийому-передачі узгоджено балансоутримувачем майна Дніпродзержинським державним технічним університетом, правонаступником якого є Дніпровський державний технічний університет.

Згідно з договором № 12/02-4247-ОД, частина приміщення закладу освіти передана орендареві для розташування обладнання базової станції мобільного зв`язку та антенно-фідерних пристроїв.

Відповідно до положень п. 2.8 Статуту Дніпровського державного технічного університету, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України 17.02.2017, основним завданням Університету є провадження на високому рівні освітньої діяльності, яка забезпечує здобуття вищої освіти відповідного ступеня особами за обраними ними спеціальностями. Згідно інформації про державну реєстрацію юридичної особи - основним видом діяльності Дніпровського державного технічного університету є вища освіта (КВЕД 85.42)

Тобто, Дніпровський державний технічний університет є закладом освіти державної форми власності.

Згідно п. 4.4. Статуту Університет є юридичною особою, має відокремлене майно, закріплене на правах господарського відання.

Відповідно до п. 11.1 Статуту матеріально-технічна база Університету включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Джерелом формування матеріально-технічної бази Університету є в т.ч. майно, передане Університету Міністерством освіти і науки України, надходження від надання платних послуг, інше майно та кошти, набуті на підставах, дозволених законодавством.

Наказом Міністерства освіти і науки України № 122 від 04.02.2019 за Дніпровським державним технічним університетом на праві господарського відання закріплено нерухоме державне майно, у т.ч. навчальний корпус №3 за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Дніпробудівська,2.

Відповідно до положень п.3.2 Статуту Міністерство освіти і науки України (уповноважений орган управління) є центральним органом виконавчої влади, у підпорядкуванні та сфері управління якого перебуває Університет.

Згідно п. 4.6 Статуту Університет має права, що становлять зміст його автономії та самоврядування, а саме: передавати в оренду майно в порядку, встановленому законодавством з погодженням із Міністерством освіти і науки України; самостійно розпоряджатись і користуватися будівлями, спорудами, навчальним, науковим, виробничим обладнанням, інвентарем та іншим майном, які відповідно до законодавства передані Університету.

У подальшому дія договору оренди №12/02-4247-ОД сторонами продовжувалась на підставі:

- Додаткової угоди від 18.06.2012 строк продовжено до 24.02.2013;

- Додаткової угоди від 12.03.2013 строк продовжено до 24.12.2014;

- Додаткової угоди від 10.11.2014 строк продовжено до 24.02.2015.

13 червня 2018 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та ПраТ "Київстар" підписано додаткову угоду про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 25.02.2011 № 12/02 -4247-ОД, якою продовжено дію договору оренди до 24.12.2021.

Прокурор стверджує, що сторонами фактично укладено новий договір на інший строк без дозволу органу управління державним майном та з порушенням встановленого ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-ХІІ порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд виходив з того, що чинне законодавство дозволяє передачу в оренду окремого індивідуально визначеного майна, що входить до складу об`єкта освіти як цілісного майнового комплексу, а саме: приміщень, споруд та обладнання навчальних закладів, що тимчасово не використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності за умови, якщо це не погіршує соціально-побутових умов колективу відповідного навчального закладу.

Поняття використання об`єкта освіти за цільовим призначенням не ототожнюється з наявністю у орендаря - суб`єкта господарювання статусу навчального закладу у розумінні законодавчих приписів, оскільки основною умовою такого використання є дотримання орендарем законодавчих та договірних умов щодо здійснення господарської діяльності, яка не буде явно суперечити призначенню об`єкта освіти, а не визначатись виключно як вид діяльності по наданню освітніх послуг.

Таким чином твердження прокурора, що спірне приміщення не могло бути передано в оренду, оскільки його використання відповідачем-2 не пов`язане з навчально-виховним процесом, як підстава для визнання договору оренди недійсним, є необґрунтованими.

Крім того суд зазначив, що при укладенні договору оренди державного майна, сторонами було дотримано визначений ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладання відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном. Тобто власника та балансоутримувача спірного нежитлового майна було повідомлено про усі істотні умови укладеного між відповідачами договору оренди. Однак, жодних заперечень щодо погоджених умов договору від вказаних осіб не надходило. Також судом встановлено що, орендар належним чином здійснює оплату орендної плати за договором.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх передчасними з наступних мотивів.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

При цьому обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

Частинами 1, 3 статті 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, враховуючи роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідність дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 ГПК України, частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права" передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

При цьому, на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме лише посилання Прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзаца 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 911/1497/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки: "Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту ( зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави ), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

Верховний Суд констатує, що обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах.

При цьому, з висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у підпунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18, слідує, що для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", надає можливість спростувати стверджуване порушення інтересів держави або самостійно звернутись до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 904/82/19, від 19.01.2021 у справі № 904/71/19, від 02.02.2021 р. у справі № 904/75/19, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від вказаних висновків у даній справі, оскільки рішення суду першої інстанції не містить обґрунтованих висновків щодо дотримання Прокурором передбаченої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури.

Колегія суддів звертає увагу, що місцевим господарським судом викладено доводи Прокурора, відповідно до яких захист інтересів держави у даних правовідносинах мав би здійснювати Фонд державного майна України, як спеціально уповноважений орган, що реалізує політику у сфері оренди, використання державного майна, а також Міністерство освіти і науки України, як орган управління майном вказаного закладу освіти.

Колегія суддів погоджується з такими доводами прокурора з огляду на наступне.

Так, статтею 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, а також державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно з п.п. "а", "в" п.2 ч. 1 ст.7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Фонд держмайна України відповідно до законодавства, щодо нерухомого та іншого окремо індивідуально визначеного державного майна: виступає орендодавцем державного майна, здійснює контроль за використанням майна, переданого в оренду, виконанням договорів оренди державного майна.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності; здійснює контроль за надходженням до Державного бюджету України плати за оренду державного майна, проведення аналізу використання державного майна у випадках, визначених законодавством.

Таким чином, спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері оренди державного майна є Фонд державного майна України та його регіональні відділення.

До того ж, відповідно до Статуту Університету та Наказу Міністерства освіти і науки України № 122 від 04.02.2019 Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади, у підпорядкуванні та сфері управління якого перебуває Університет.

Прокурор стверджує, що у даному ж випадку, реалізуючи повноваження орендодавця державного майна, Фондом укладено вищезазначений договір оренди приміщення закладу освіти та за безпосередньою участю Фонду майно закладу освіти передано в оренду для цілей, не пов`язаних із освітнім процесом.

Дніпродзержинською місцевою прокуратурою за вихідним № 04/31-1883 вих-20 від 02.04.2020 до Регіонального відділення Фонду держмайна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях скеровано запит з метою отримання інформації щодо обставин укладення вищезазначеного договору, зважаючи на законодавчо визначену заборону, погодження такої передачі майна з Міністерством освіти і науки України.

Регіональним відділенням Фонду держмайна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у листі № 10-12-02334 від 07.05.2020 жодних пояснень з приводу укладення договору оренди приміщення закладу освіти з суб`єктом господарювання для цілей, що не пов`язані із наданням освітніх послуг, не надано.

Тривалі та неодноразово пролонговані орендні відносини між Регіональним відділенням Фонду держмайна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та ПрАТ "Київстар" свідчать про нездійснення захисту інтересів держави суб`єктом владних повноважень. Вказане виражається в усвідомленій пасивній поведінці Регіонального відділення ФДМУ, якому відомо про факт порушення інтересів держави, але всупереч цим інтересам, за їх захистом до суду не звертається.

Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури в позовній заяві стверджує, що зазначене дає підстави прокурору звертатися до суду за захистом інтересів держави, оскільки спеціально уповноважений орган державної влади, на якого покладено здійснення контролю за дотриманням законодавства при використанні об`єктів державної власності, фактично діяв всупереч вимогам Закону України "Про освіту" та фактично відмовився від захисту інтересів держави у даних спірних правовідносинах.

Відповідно до змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність пред`явлення Прокурором позову в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Дніпровського державного технічного університету з огляду на те, що в матеріалах справи є звернення Дніпродзержинської місцевої прокуратури до Міністерства освіти і науки України від 06.05.2020 за № 04/31-2438вих-20 (т. 1 а.с. 60), від 16.06.2020 за № 04/31-3356вих-20 (т. 1 а.с. 62) та до Дніпровського державного технічного університету від 16.06.2020 за № 04/31-3357вих-20 (т. 1 а.с. 61), а також до обох цих установ від 18.06.2020 за № 04/31-3447вих-20 (т. 1 а.с. 63, 64) з листами, в яких зазначається про наявність порушень вимог чинного законодавства в спірних правовідносинах та необхідність вжиття заходів на поновлення інтересів держави.

Враховуючи викладене, господарський суд прийшов до висновку, що звернення прокурора у справі, що розглядається, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Однак колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки обставини дотримання Прокурором процедури, передбаченої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", місцевим господарським судом досліджені не в повному обсязі, висновків стосовно дотримання вказаних вимог оскаржене рішення не містить, через що Прокурором на час звернення з відповідним позовом не доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді.

Так, як зазначалося раніше - достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва Прокурора є встановлення факту не звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави, протягом розумного строку після отримання повідомлення Прокурора, надісланого в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

В якості доказу дотримання Прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", суду надано копію листа від 06.05.2020 № 04/31-2438вих-20 яким Прокурор запитує у Міністерства освіти і науки України про те, чи надавало МОН погодження на укладення оспорюваного договору та чи вживались МОН заходи щодо розірвання договору чи визнання його недійсним.

Колегія суддів констатує, що вищезазначений лист Прокурора не містить будь-якої інформації про те, що договір №12/02-4247-ОД є таким, що суперечить вимогам Закону України «Про освіту»; Прокурор не повідомляв МОН про необхідність вжиття заходів щодо захисту інтересів держави у сфері освіти.

При цьому Прокурор не надав жодного доказу того що цей лист ним було надіслано на адресу Міністерства освіти і науки України до звернення з позовом до суду.

Також Прокурором надано копії листів Дніпродзержинської місцевої прокуратури від 16.06.2020 за № 04/31-3356вих-20 (т. 1 а.с. 62) на адресу Міністерства освіти і науки України та від 16.06.2020 за № 04/31-3357вих-20 на адресу Дніпровського державного технічного університету (т. 1 а.с. 61), в яких Прокурор зазначає, що вважає договір №12/02-4247-ОД таким що суперечить вимогам Закону України «Про освіту» та просить Міністерство освіти і науки України / Дніпровський державний технічний університет у десятиденний строк вжити заходів щодо захисту інтересів держави у сфері освіти, про що повідомити Прокуратуру.

При цьому в якості доказів надіслання цих листів Міністерству та Університету Прокурор надає копії фіскальних чеків № 230 від 19.06.2020 та № 249 від 19.06.2020.

Колегія суддів констатує, що даними фіскальними чеками взагалі неможливо встановити, що саме було надіслано на адресу Міністерства освіти і науки України та Дніпровського державного технічного університету.

Навіть за умови погодження із доводами Прокурора про те, що за цими фіскальними чеками були направлені саме листи від 16.06.2020 за № 04/31-3356вих-20 та від 16.06.2020 за № 04/31-3357вих-20, колегія суддів констатує, що повідомлення, передбачене ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", відправлене Прокурором вже після подання ним позову до Господарського суду Дніпропетровської області, бо позовна заява прокурора датована 18.06.2020, а листи до позивачів відповідно до фіскальних чеків було відправлено тільки 19.06.2020.

Отже, не дочекавшись відповіді позивачів на звернення Прокурора протягом розумного строку, (не дочекавшись навіть спливу встановленого самим прокурором десятиденного строку на вжиття заходів щодо захисту інтересів держави у сфері освіти)

Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури 22.06.2020 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України в особі Дніпровського державного технічного університету.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з доводами Відповідача-2 про те, що Прокурор не виконав свого обов`язку попереднього звернення до суб`єкта владних повноважень, до свого звернення до суду із представництвом інтересів держави.

До позову не було надано будь-яких документів, які б можна було вважати належними доказами надсилання прокурором Міністерству освіти і науки України та Дніпровському державному технічному університету попередніх повідомлень від 16.06.2020 за № 04/31-3356вих-20 та від 16.06.2020 за № 04/31-3357вих-20 про виявлення порушень Закону України «Про освіту» та про його намір подачі позову в інтересах держави, а також про відсутність самостійного звернення компетентних органів до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання таких повідомлень.

Вищенаведене свідчить про недотримання Прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та про порушення Прокурором статті 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.53 Господарського процесуального кодексу України, ет.19 , 131-1 Конституції України.

При цьому, судом апеляційної інстанції критично оцінюється твердження Прокурора, з якими погодився суд першої інстанції, що тривалі та неодноразово пролонговані орендні відносини між Регіональним відділенням Фонду держмайна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та ПрАТ "Київстар" свідчать про нездійснення захисту інтересів держави суб`єктом владних повноважень, а позивачам ще з квітня 2020 року було відомо про факт порушення Закону України «Про освіту», а отже останні мали всі підстави для звернення до суду на захист власних інтересів та інтересів держави, оскільки направлення Прокурором Регіональному відділенню Фонду держмайна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях листів від 02.04.2020 за № 04/31-1883вих-20, від 16.06.2020 за № 04/31-3356вих-20 з приводу надання інформації не є підставою, передбаченою ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", якою Прокурор фактично надає відповідному органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом подання позову або аргументованого повідомлення Прокурора про відсутність такого порушення.

Не дотримання Прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у підпунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 - не підтверджує наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в суді, а також не здійснення або неналежним чином здійснення компетентним органом захисту інтересів держави в суді.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої ст. 226 ГПК України (висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у п. 83 постанови від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 ).

Отже, доводи Відповідача-2 про порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного процесуального документу щодо недоведеності підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цьому випадку, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Так само і частиною 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Вказані норми не є суто декларативними - їх необхідно розуміти не лише як положення законодавства, які надають особам безумовне право подавати апеляційну скаргу на рішення судів, які розглянули відповідну справу як суди першої інстанції, але і враховувати, що вони визначають принципи самого судочинства, які покладають на суд певні обов`язки з розгляду таких скарг і перегляду відповідних судових рішень (з урахуванням обмежень інстанційного перегляду).

Зокрема, частина 1 ст. 269 ГПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому законодавець у ст. 282 ГПК України закріпив, що постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Відповідно до положень ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів статті 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

В той же час, оскільки після відкриття апеляційного провадження колегією суддів встановлено відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, з огляду на що позовна заява, подана прокурором в інтересах держави, підлягає залишенню без розгляду, то колегією суддів не надається оцінка іншим аргументам та доводам заявника апеляційної скарги, так як це унеможливлюється залишенням позову без розгляду.

Враховуючи викладене та беручи до уваги передбачені ГПК України межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у даній справі підлягає скасуванню, а позовна заяву, подана Керівником Дніпродзержинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України в особі Дніпровського державного технічного університету, підлягає залишенню без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої ст. 226 ГПК України.

З огляду на викладене, апеляційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури не підлягає задоволенню.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення позовної заяви без розгляду, судові витрати, понесені у зв`язку із подачею позову та апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на Прокурора.

Керуючись ст. ст. 226, 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2021 у справі № 904/3308/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2021 у справі №904/3308/20 скасувати.

Позовну заяву Керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України в особі Дніпровського державного технічного університету до відповідача-1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, відповідача-2: Приватного акціонерного товариства "Київстар" про визнання недійсною додаткову угоду від 13.06.2018 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-4247-ОД від 25.02.2011, зобов`язання звільнити та повернути окреме нерухоме майно (нежитлове вбудоване приміщення, частина даху) площею 51,0 м, розміщене за адресою: м. Кам`янське, вул. Дніпробудівська, 2, шляхом демонтажу обладнання: базової станції мобільного зв`язку та антенно-фідерних пристроїв - залишити без розгляду.

Судові витрати по справі покласти на прокурора.

Судові витрати заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 11.11.2021.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна