ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року Справа № 903/438/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Гудак А.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Мельник О.В.

без повідомлення учасників справи

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." на рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.21р. у справі №903/438/21 (суддя Кравчук А.М., м.Луцьк, повний текст складено 16.08.2021 року)

за позовом: Підприємця Євсеєвої Олени Михайлівни, с.Лище, Волинська обл.

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К."

про стягнення 110 786 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

Підприємець Євсеєва Олена Михайлівна звернулася до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." про стягнення 110 786 грн. 00 коп. збитків, з яких: 87 264 грн. 00 коп. вартість відновлювального ремонту згідно висновку експерта від 22.07.2019, 2 500 грн. 00 коп. витрати за проведення експертизи, 13 022 грн. 00 коп. матеріальних збитків, 5 000 грн. 00 коп. витрат на проведення експертизи згідно висновку від 22.08.2019, 3 000 грн. 00 коп. моральної шкоди..

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16.08.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." на користь підприємця Євсеєвої Олени Михайлівни 87 264 грн. 00 коп. збитків, 2 500 грн. 00 коп. витрат за проведення експертизи, 3 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, 1 900 грн. 73 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього: 94 664 грн. 73 коп. (дев`яносто чотири тисячі шістсот шістдесят чотири грн. 73 коп.). У позові на суму 18 022 грн. 00 коп. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд вважає доведеними обставини, що затоплення вбудовано-прибудованого магазину-офісу, за адресою м. Луцьк, вул. Кравчука, 38, яке належить позивачу, спричинене затопленням квартири №74 по вул. Кравчука, 38, м.Луцьк внаслідок прориву стояка трубопроводу холодного водопостачання між першим і другим поверхом, обслуговування якого здійснюється ТОВ "М.Ж.К.". Крім цього, суд першої інстанції вважає, що експертний висновок ТОВ «Волинь-Експерт» виконаний фахівцем (експертом) Серединським О.А. від 22.07.2019 будівельно-технічної експертизи відповідає вимогам Закону України «Про судову експертизу», ст. 98 ГПК України, а тому дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в сумі 87 264 грн. 00 коп. - ринкова вартість відновлювального ремонту спірного приміщення, 2 500 грн. 00 коп. витрати на проведення будівельно-технічної експертизи.

Щодо відмови у позові в частині стягнення матеріальних збитків в сумі 13 022 грн. 00 коп., то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові в цій частині, оскільки висновок судового експерта підприємця Мельника С.М. №56/2019 від 06.09.2019 судової товарознавчої експертизи не містить конкретної та чіткої відповіді на поставлене питання замовника, експертом встановлено лише припущення наявності збитків в сумі 13 022 грн. 00 коп. У позові на суму 5 000 грн. 00 коп. витрат на проведення судової товарознавчої експертизи було відмовлено у зв`язку з неприйняттям такого висновку, як достовірного доказу у справі.

Окрім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що в результаті неправомірних дій відповідача, позивачу завдано моральну шкоду; між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками в вигляді завдання моральної шкоди, яка виразилася у зміні звичайного способу життя, моральних стражданнях та психологічного дискомфорту у зв`язку з цим, є причинно-наслідковий зв`язок, а тому суд задоволив позов в частині відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 3 000 грн. 00 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правову допомогу в сумі 10 000 грн. 00 коп., то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки Договір №16-09/03 про надання правової допомоги від 16.09.2019, який вказаний як підстава в квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 06.04.2021, не був долучений позивачем, а тому дана вимога є необґрунтованою.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.21р. у справі №903/438/21 за позовом Підприємця Євсеєвої Олени Михайлівни до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." про стягнення 110 786 грн. 00 коп.

Скаржник зазначає, що відповідно до п.п. 1, 2, 4, 10 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" із змінами, внормовані обов`язки співвласників багатоквартирного будинку:

"1) забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку;

2) забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку;

4) додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм;

10) своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Крім того, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний:

"1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом;".

Відповідач зазначив, що підприємець Євсеєва Олена Михайлівна не уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." договір на надання житлової послуги (послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій). Плати за надання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від підприємця Євсеєвої О.М. на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." не надходило, а тому просить рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.2021 року по справі №903/438/21 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 110 786 грн. 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, обставини справи, встановлені рішенням суду, та доводи сторін у сукупності з наданими ними доказами, обсяг матеріалів справи, колегія суддів вважає, що дана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." на рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.21р. у справі №903/438/21 постановлено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.2021р. у справі №903/438/21 без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, підприємець Євсеєва (Герасимчук) О.М. є власником приміщення, зокрема вбудовано-прибудованого магазину-офісу /літер А-9/, загальною площею 1053,8 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/11163/14-ц від 04.12.2014 (а.с. 17-19).

Згідно технічного паспорту на вбудовано-прибудований магазин-офіс /літ А-9/ по АДРЕСА_1 власником приміщення є ОСОБА_1 . Прізвище змінено на Євсеєву згідно свідоцтва про шлюб від 08.07.2016 (а.с. 25).

27 травня 2019 приміщення було затоплене з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 . Позивач повідомила про затоплення ТОВ "М.Ж.К.", що підтверджується записами у журналі реєстрації заявок (а.с. 37 на звороті).

29 травня 2019 позивач, 31.05.2021 уповноважена особа позивача (адвокат) звернулися до відповідача з заявами про надання акту виїзду спеціальної комісії по факту затоплення приміщення за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 38, вбудовано-прибудованого приміщення, яке відбулося 27.05.2019 (приблизно в 8-9 год. ранку). Просить надати документи, що стосуються затоплення (а.с. 30, 32).

Листом від 06.06.2019 відповідач на адвокатський запит надав документи по затопленню вбудовано-прибудованого приміщення, зокрема акт обстеження квартири АДРЕСА_2 , наряди №929 від 28.05.2019, №932 від 29.05.2019, витяг з журналу реєстрації заявок (а.с. 33-37).

У журналі реєстрації заявок зафіксовано звернення позивача до відповідача з приводу затоплення належного їй приміщення (а.с. 37).

Акт обстеження вбудовано-прибудованого приміщення не наданий.

29 травня 2019 року комісією у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 складено акт про наслідки залиття нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 38, згідно якого обстежуючи вбудовано-прибудоване приміщення, яке знаходиться на першому поверсі по вул. Кравчука, 38, на предмет затоплення в квартирі АДРЕСА_2 , яка розташована на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат, встановлено, що під час залиття пошкоджено стіни, стелю, підлогу, частини приміщення, столи, шафи, підставка під товар, аудіо колонки, монітор, принтер, багатофункціональний пристрій, системний блок. В результаті обстеження приміщення встановлено прорив стояка трубопроводу холодного водопостачання між першим і другим поверхом, що стало причиною затоплення і нанесення збитків (а.с. 27-28).

Враховуючи викладене, підприємець Євсеєва О.М. звернулась до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." про стягнення 110 786 грн. 00 коп. збитків, з яких: 87 264 грн. 00 коп. вартість відновлювального ремонту згідно висновку експерта від 22.07.2019, 2 500 грн. 00 коп. витрати за проведення експертизи, 13 022 грн. 00 коп. матеріальних збитків, 5 000 грн. 00 коп. витрат на проведення експертизи згідно висновку від 22.08.2019, 3 000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди - один із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статті 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди визначено у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, статтею 1166 ЦК України встановлено загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди так званої "деліктної шкоди". Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди вказаної статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим). Загальне правило вказаної статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, з урахуванням визначених господарсько-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності судочинства, позивач звільняється від обов`язку доказування вини відповідача у заподіянні шкоди.

Так, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 27.05.2021 у справі №761/12945/19, від 01.04.2021 у справі № 464/5150/16-ц.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених господарським процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності господарського процесу, на позивача покладається обов`язок доведення наявності шкоди, її розмір та причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою. На відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (положення ст. ст. 317, 319, 322 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 386 Цивільного кодексу України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, передбачено, що в разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил).

В додатку № 4 до Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

В акті повинно бути відображено, зокрема: дата складання акта; прізвища, ініціали членів комісії; адреса квартири; характер залиття та його причини; наслідки залиття, а саме - що залито, які обсяги робіт, які речі ушкоджено; висновок комісії про те, що необхідно зробити, хто заподіяв шкоду та ін.

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відносяться до житлово-комунальних послуг і включають: прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень та своєчасно проводити підготовку жилого будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період.

Рівень та якість надання відповідних послуг передбачено Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, що затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року (далі за текстом- Правила).

Відповідно до п. 2 Правил технічне обслуговування жилих будинків - це комплекс робіт, спрямованих на підтримку справності елементів будівель чи заданих параметрів та режимів робіт технічного обладнання. Система технічного обслуговування жилих будинків повинна забезпечувати безпечне та безперебійне функціонування будинків, інженерних мереж та обладнання протягом установленого терміну служби будинку. Технічне обслуговування жилих будинків включає роботи з контролю за його станом, забезпечення справності, працездатності, наладки і регулювання інженерних систем тощо.

У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/17945/19 від 10.11.2020 (набрало законної сили 11.12.2020) стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «М.Ж.К.» на користь ОСОБА_6 11 249 грн. 00 коп. матеріальної та 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. моральної шкоди, завданої залиттям квартири (а.с. 106-113).

Луцьким міськрайонним судом Волинської області встановлено, що 27.05.2019 року близько 8-9 год. ранку відбулось затоплення квартири АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим, відповідною комісією складено акт про наслідки залиття, в якому вказано про виявлення прориву стояка трубопровода холодного водопостачання між першим і другим поверхом, що стало причиною затоплення і нанесення збитків. Обслуговування будинку в якому проживає позивач, прилеглих до нього споруд та прибудинкової території, зокрема послуги з водопостачання, здійснює ТОВ "М.Ж.К."

Частиною 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що доведеними є обставини, щодо затоплення вбудовано-прибудованого магазину-офісу, за адресою м. Луцьк, вул. Кравчука, 38, яке належить позивачу, спричинене затопленням квартири №74 по вул. Кравчука, 38, м.Луцьк внаслідок прориву стояка трубопроводу холодного водопостачання між першим і другим поверхом, обслуговування якого здійснюється ТОВ "М.Ж.К.".

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

За приписами статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з`ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Матеріали справи містять висновок будівельно-технічної експертизи, виконаний ТОВ «Волинь-Експерт» від 22.07.2019 по замовленню Герасимчук О.М., ринкова вартість відновлювального ремонту офіс-магазину по вул. Кравчука, 38 в м. Луцьку для ліквідації наслідків затоплення становить 87 264 грн. 00 коп. Дослідження проводилось методом співставлення результатів обстеження з вимогами діючих нормативних документів в будівництві. Об`єктом дослідження є вбудовано-прибудований офіс-магазин, розташований на першому поверсі та в підвалі дев`ятиповерхового цегляного житлового будинку по вул.Кравчука, 38, в м. Луцьку. На дату обстеження акт про затоплення замовнику не виданий. Висновок підготовлено для подання до суду. Про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України експерт ознайомлений (а.с. 38-47).

Згідно рахунку №366/5 від 20.06.2019 позивачем сплачено вартість будівельно-технічної експертизи, яка складає 2 500 грн. 00 коп. (а.с. 48).

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок будівельно-технічної експертизи, виконаний фахівцем (експертом) ТОВ "Волинь-Експерт" Серединським О.А., колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вказаний висновок відповідає вимогам до висновку експерта, які наведені у статті 98 Господарського процесуального кодексу України, не викликає сумнівів у його правильності і відповідає вимогам чинного законодавства стосовно критеріїв повноти, ясності та обґрунтованості.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в сумі 87 264 грн. 00 коп. - ринкова вартість відновлювального ремонту спірного приміщення, 2 500 грн. 00 коп. витрати на проведення будівельно-технічної експертизи.

Крім того, матеріали справи містять висновок судового експерта підприємця Мельника С.М. №56/2019 від 06.09.2019 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи встановлено, що величина матеріального збитку, заподіяного підприємцю Герасимчук О.М. в результаті дії негативних чинників (залиття квартири за адресою м. Луцьк, вул. Кравчука, 38 (вбудовано-прибудованого приміщенні на першому поверсі) згідно акта "Про наслідки залиття нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення за адресою:м. Луцьк, вул. Кравчука, 38" від 29.05.2019, за умови достовірності вихідних даних та враховуючи результати дослідження, може становити 13 022 грн. 00 коп. (а.с. 49-76).

Суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний господарський суд, не прийняв даний висновок експерта як однозначний доказ наявності матеріального збитку, заподіяного позивачу, в сумі 13 022 грн. 00 коп., оскільки не містить конкретної та чіткої відповіді на поставлене питання замовника, експертом встановлено лише припущення наявності збитків в сумі 13 022 грн. 00 коп, а тому дійшов висновку про відмову у позові в цій частині.

Судова колегія зазначає, що у задоволенні позову на суму 5 000 грн. 00 коп. витрат на проведення судової товарознавчої експертизи було відмовлено правомірно, у зв`язку з не прийняттям такого висновку, як достовірного доказу у справі.

Щодо тверджень скаржника, з посиланням на ч.4 ст.319 Цивільного Кодексу України, п.п. 1.2.4.10 ч.1 ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», п.1 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» стверджує, що підприємець Євсеєва Олена Михайлівна не укладала з товариством з обмеженою відповідальністю «М.Ж.К.» договір на надання житлової послуги (послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) та від неї не надходило на рахунок апелянта плати за надані послуги, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції та не приймає їх, оскільки відповідач надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а тому зобов`язаний утримувати у справному стані внутрішньобудинкові трубопроводи, забезпечувати належний контроль та технічну справність системи водопостачання. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в тексті апеляційної скарги немає заперечень відповідача щодо обслуговування будинку, не подано до суду клопотання про проведення відповідних судових експертиз, не надано інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Поряд з цим колегія суддів звертає увагу, що згідно акту обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_4 від 29.05.2019 р.(а.с. 72) затоплення відбулося на стояку трубопровода холодного водопостачання на рівні кв. 74., а не у приміщенні ФОП Євсеєвої О.М., що спричинило затоплення кв.74 та у відповідності залиття приміщення, що належить позивачу. Тобто збитки позивача виникли в результаті технічної несправності господарського інвентаря відповідача.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи шкода, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що в результаті неправомірних дій відповідача, позивачу завдано моральну шкоду; між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками в вигляді завдання моральної шкоди, яка виразилася у зміні звичайного способу життя, моральних стражданнях та психологічного дискомфорту у зв`язку з цим, є причинно-наслідковий зв`язок та вважає за необхідне стягнути з апелянта на відшкодування завданої моральної шкоди кошти в сумі 3 000 грн. 00 коп.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №925/1300/18 від 22.06.2020.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частинами 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд підтримує висновок суду першої інстанції, що оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог в сумі 1 900 грн. 73 коп. відповідно до ст.ст. 129-130 ГПК України слід віднести на нього.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Статтею 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частина перша статті 123 ГПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

За приписами частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, колегія суддів враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/92/15/15-ц, об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021р. у справі №925/1137/19).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 26.03.2021 між підприємцем Євсеєвою (Герасимчук) О.М. та АО "Дженерал Лігал Груп" укладено додаткову угоду №1 (замовлення) до договору №16-09/03 про надання правової допомоги від 16.09.2019, згідно умов якого адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання вжити всіх можливих заходів у справі щодо відшкодування майнової шкоди у вигляді реальних збитків, завданих затопленням квартири та моральної шкоди (п. 1). Сторони погодили, що вартість послуг виконавця становить 10 000 грн. 00 коп. (п. 3). Оплата послуг здійснюється таким чином: попередня оплата в сумі 5 000 грн. 00 коп. протягом 15 днів з дня підписання цієї угоди (п.п 4-5). Решта суми гонорару виплачується клієнтом по мірі виконання замовлення, і її етапність та розмір погоджується в робочому порядку (п. 6) (а.с. 80).

06.04.2021 підприємцем Євсеєвою (Герасимчук) О.М. та АО "Дженерал Лігал Груп" підписано акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги №16-09/03 від 16.09.2019 (а.с. 81), згідно якого виконані такі роботи:

- первинна консультація з ознайомленням з документами (2 год., 1 000 грн. 00 коп.);

- написання позовної заяви та підготовка доказів (6 год., 3 000 грн. 00 коп.);

- подання позовної заяви до суду та представництво в суді (не визначена кількість часу, 6000 грн. 00 коп.).

Попередня оплата послуг в сумі 5 000 грн. 00 коп. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 від 06.04.2021, підстава: "договір про надання правової допомоги №16-09/03 від 16.09.2019 та додаткова угода (замовлення) №1 до цього договору від 26.03.2021" (а.с. 79).

Однак, договір №16-09/03 про надання правової допомоги від 16.09.2019 позивачем не долучений.

В додатковій угоді відсутнє посилання щодо надання правової допомоги Адвокатським об`єднанням "Дженерал Лігал Груп" підприємцю Євсеєвій О.М. саме по даній справі.

П. 1 додаткової угоди визначено, що адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання вжити всіх можливих заходів у справі щодо відшкодування майнової шкоди у вигляді реальних збитків, завданих затопленням квартири та моральної шкоди.

Предметом даної справи є стягнення збитків та моральної шкоди в наслідок залиття вбудовано-прибудованого магазину-офісу /літ А-9/ по вул. Кравчука, 38 в місті Луцьку, що належить позивачу на праві власності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу в сумі 10 000 грн. 00 коп. не підлягають задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). При цьому суд зазначає, що інші доводи позивача жодним чином не спростовують викладених судом підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.2021 про стягнення 110 786 грн. 00 коп. у справі №903/438/21 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Таким чином, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.2021р. у справі № 903/438/21 без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 16.08.2021р. у справі №903/438/21 без змін.

2. Справу №903/438/21 повернути Господарському суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "11" листопада 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.