УХВАЛА

м. Київ

10.11.2021Справа № 910/18106/21
Суддя Господарського суду міста Києва Борисенко І.І., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" про забезпечення позову у справі

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін"

до 1. ОСОБА_1

2. Сібекс Альянс ЛТД

3. ОСОБА_2

4. ОСОБА_3

5. ОСОБА_4

про застосування наслідків нікчемності правочину, визнання припиненими прав іпотеки, скасування рішень державного реєстратора та визнання прав іпотекодержателя

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

08.11.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" з вимогами до відповідачів про застосування наслідків нікчемності правочину, визнання припиненими прав іпотеки, скасування рішень державного реєстратора та визнання прав іпотеко держателя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідно до умов Договору № 315 від 12.09.2003 про участь в будівництві житлового будинку було затверджено Перелік квартир житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що будується на розі вулиці Димитрова та вулиці Анрі Барбюса , згідно з яким по закінченню будівництва на користь ВАТ "АТ "Укртранс" відходила квартира НОМЕР_2 загальною площею 188,2 кв.м.

В подальшому за Договором іпотеки від 28.12.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань з Кредитним договором №45/07 від 14.06.2007, ВАТ "АТ "Укртранс" передано в іпотеку АКБ "Київ" майнові права на квартиру НОМЕР_5 загальною площею 188,2 кв.м. у будинку, що будується на розі вулиці Димитрова та вулиці Анрі Барбюса (присвоєна адреса - АДРЕСА_1 ).

За переліком інвесторів, що був затверджений ВАТ "АТ "Укртранс" 07.05.2013, іпотечна квартира НОМЕР_5 була поділена на квартиру НОМЕР_5 загальною площею 48,3 кв.м. та квартиру НОМЕР_6 загальною площею 131,7 кв.м., інвестором яких залишалось ВАТ "АТ "Укртранс".

Однак, без згоди іпотекодержателя АКБ "Київ" за Договором купівлі-продажу майнових прав №12-МП від 03.03.2012 ВАТ "АТ "Укртранс" передав у власність ТОВ "КАЛІСА" майнові права на 131, 7 кв.м. площі квартири НОМЕР_6, що будується на розі вулиці Димитрова та вулиці Анрі Барбюса . За актом приймання-передачі об`єкта нерухомості від 05.07.2013 квартира НОМЕР_6 перейшла до ТОВ "КАЛІСА".

Тобто, в порушення ст. 12 Закону "Про іпотеку" іпотекодавець відчужив частину предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя.

13.01.2016 за Договором купівлі - продажу, право власності на спірну квартиру НОМЕР_6 перейшло від ТОВ "КАЛІСА" до ОСОБА_5 , яка в подальшому за Договором купівлі - продажу від 15.01.2016 відчужила квартиру на користь Сібкс альянс ЛТД.

01.04.2016 за Договором купівлі-продажу від 01.04.2016 право власності на квартиру НОМЕР_6 , загальною площею 131,7 кв. м., перейшло до ОСОБА_6 , яка в подальшому передала спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_3 , яка 01.04.2016 на підставі Договору про задоволення вимог іпотеко держателя, за реєстровим номером 643, набула право власності на спірну квартиру.

Після передання права власності до ОСОБА_3 , ТОВ "КАЛІСА" припинилось 12.07.2016, за рішенням засновників, про що свідчить запис в ЄДР.

За таких обставин, на думку позивача, який набув права вимоги за Кредитним договором №45/07 від 14.06.2007 та договорами забезпечення на підставі Договору факторингу (відступлення права грошової вимоги) №30/04 від 30.04.2019 та Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 30.04.2019, просить суд:

Застосувати наслідки нікчемності Договору купівлі-продажу майнових прав від 03.03.2012 року № 12-МП, укладеного між ПАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" та ТОВ "КАЛІСА" шляхом:

- визнання недійсним Свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 , що видане 23.12.2015 року Управлінням державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 13.01.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим номером № 20, укладеного між ТОВ "КАЛІСА" та ОСОБА_5 ;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 15.01.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим номером № 6, укладеного між ОСОБА_5 та СІБЕКС АЛЬЯНС ЛТД;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 010:4206 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В. за реєстровим номером № 639, укладеного між СІБЕКС АЛЬЯНС ЛТД та ОСОБА_6 ;

- визнання недійсним Договору іпотеки від 01.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В. за реєстровим номером № 641, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним Договору про задоволенні вимог іпотекодержателя від 01.04.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В. за реєстровим номером N 643, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним Договору іпотеки від 06.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В. за реєстровим номером № 685, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- визнати припиненим права іпотеки ОСОБА_4 за Договором іпотеки від 06.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В. за реєстровим номером № 685;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дерев`янко B.B. № 29135899 від 06.04.2016 року та запис № 14052186 від 06.04.2016 року про іпотеку;

- скасувати рішення державного реєстратора-приватного нотаріуса Посипанко А.А. № 29135639 від 06.04.2016 року та запис № 14051877 від 06.04.2016 року про обтяження.

- визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "РІО ФІН» (ідентифікаційний код - 42567894) права іпотекодержателя за договором іпотеки від 28.12.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим № 2675, що укладений між АКБ "Київ"та ВАТ "АК "Укртранс", стосовно іпотечного майна: квартири НОМЕР_6 (РНОНМ 82 , загальною площею 131,7 кв.м. що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .), про що зробити відповідний запис у державному реєстрі.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- накласти арешт на квартиру загальною площа 131,7 кв.м, житловою площею 71,6 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_8 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 82;

- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його структурним підрозділам та територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо квартири загальною площею 131,7 кв.м, житловою площею 71,6 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 82.

Вказана заява обґрунтована тим, що відповідачами з 2016 року вчиняються дії щодо штучної зміни власників спірного майна, реєстрація штучних обтяжень такого майна, що свідчить про недобросовісну поведінку відповідачів.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, зважаючи на наступні обставини.

Відповідно статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (частини перша і третя статті 137).

Відповідно до частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Суд зазначає, що забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Враховуючи положення частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний з`ясувати, чи тотожні за змістом заявлені заходи забезпечення позову задоволенню заявлених позовних вимог, та не повинен вживати заходів забезпечення позову, якщо здійснення таких заходів забезпечення позову практично є задоволенням заявлених позовних вимог, і при цьому спір не вирішується по суті.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справах № 906/824/17 (ухвала від 07.08.2018) та № 902/483/18 (постанова від 21.01.2019).

У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 30.03.2018 Верховного Суду по справі №905/2130/17 та від 13.02.2018 по справі №911/2930/17.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, якщо позивач звертається (має намір звернутися) до суд з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на викладені заявником обґрунтування, суд зазначає, що заявником не додано суду належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування вказаних ним заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Однак, суд зазначає, що заявником у заяві про забезпечення позову не наведено достатніх обґрунтувань та не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

За таких підстав суд зазначає, що матеріали заяви не містять будь-яких доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення майбутнього рішення у справі, а також не містять даних про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів забезпечення позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку стосовно доказової необґрунтованості та відсутності підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" про забезпечення позову.

При цьому, слід наголосити, що у разі виникнення дійсних належним чином підтверджених обставин, які були б достатніми для забезпечення позову, позивач не позбавлений права та можливості звернутись з відповідною заявою до суду в процесі розгляду спору.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 136, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" про забезпечення позову у справі №910/18106/21.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя І.І. Борисенко