ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08 листопада 2021 року справа №903/975/19 (903/762/21)

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

від позивача: Пасічник О.О. ліквідатор (постанова Господарського суду Волинської області від 09.07.2021р. у справі №903/975/19, Свідоцтво Міністерства юстиції України про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №261 від 09.07.2013р.)

від відповідача: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА", м. Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан", с. Звертів

про стягнення 44 631,98 грн.

в межах розгляду справи №903/975/19

за заявою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА", м. Луцьк

про банкрутство

встановив: 20 вересня 2021 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області була зареєстрована позовна заява Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Нива" (за підписом ліквідатора Пасічника О.О.) від 17.09.2021р. №593/1-18 про стягнення на користь товариства з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан" 44 631,98 грн. загальної суми заборгованості по сплаті орендних платежів, котра виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладених з СгТОВ "Нива" договорів суборенди земельних ділянок.

Ухвалою суду від 24.09.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду в межах провадження у справі №903/975/19 про банкрутство СгТОВ "Нива" та за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 21.10.2021р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали, зокрема, запропоновано відповідачу - ТОВ "Агро-Лан" подати суду в порядку ст.ст. 165, 178 ГПК України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву та доданих до нього документів надіслати позивачу, докази чого надати суду.

Ухвалою суду від 21.10.2021р. розгляд справи було відкладено на 08.11.2021р. При цьому судом, в судовому засіданні 21.10.2021р., було встановлено, що згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції №229, ухвалу суду від 24.09.2021р. про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду на 21.10.2021р. ТОВ "Агро-Лан" отримало 05.10.2021р., відтак, визначений положеннями ГПК України та встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі від 24.09.2021р. строк для подачі відзиву у ТОВ "Агро-Лан" (шляхом направлення його на адресу суду та позивача поштовим зв`язком, електронною кореспонденцією або ж іншим чином) розпочав перебіг з 06.10.2021р. та закінчився о 24 год. 00 хв. 20.10.2021р.

08 листопада 2021 року відділом документального забезпечення та контролю суду було зареєстровано клопотання представника ТОВ "Агро-Лан" адвоката Сорокового П.М. від 05.11.2021р. про відкладення розгляду справи, зокрема, з огляду на ту обставину, що договір про надання правової допомоги між ТОВ "Агро-Лан" та адвокатом було укладено в останні дні строку подання відзиву.

Відповідач своїм правом на участь в судовому розгляді не скористався, причини неявки свого представника в судове засідання суду не повідомив, хоча про день на час розгляду справи в суді сторона повідомлялась належним чином (ухвала суду від 21.10.2021р., згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена ТОВ "Агро-Лан" 26 жовтня 2021 року), відзиву на позов не подав.

Присутній в судовому засіданні 08.11.2021р. представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. З приводу клопотання про відкладення розгляду справи заперечив.

За наслідками розгляду в судовому засіданні клопотання про відкладення розгляду справи з підстав, визначених стороною, судом прийнято рішення щодо його відхилення.

При цьому судом враховано, що виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997р., дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" №23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

При цьому судом також враховано, що статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин (ст. 252 ГПК України).

Тобто, підставою для відкладення розгляду справи за клопотанням учасника справи є наявність для цього обґрунтованих причин.

Представником сторони у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 ГПК України).

Крім того, за змістом ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Враховуючи викладене, сторона відповідача не була позбавлена права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні свого іншого представника, адвоката або здійснювати самопредставництво.

Поруч з цим, судом звернуто увагу на те, що відповідно до долученого до клопотання ордера на надання правничої (правової) допомоги від 08.11.2021р. серія ВС №1106704, договір про надання правової допомоги ТОВ "Агро-Лан" із адвокатом Сороковим П.М. було укладено ще 17 вересня 2020 року за №2020/09/17-г.

також судом враховано, що явка в судове засідання представників сторін ухвалою суду про відкладення розгляду справи обов`язковою не визнавалась.

Згідно з приписами ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Водночас суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Беручи до увагу ту обставину, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, а явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, учасники справи мали достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, зокрема, і на подання будь-яких пояснень чи інших заяв по суті справи, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, може бути розглянута за наявними у ній документами, а також з огляду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні ліквідатора товариства-позивача, господарський суд, оцінюючи подані стороною докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений до відповідача позов підставний та підлягає до задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 632 Цивільного кодексу України унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У розумінні приписів наведеної норми, ціна є однією із найважливіших умов відплатного договору. Сторони мають право встановлювати ціну в договорі на власний розсуд.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому судом також засвідчується, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися лише при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; - недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Як в даному випадку встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у період з 05.01.2018р. по 26.11.2018р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "НИВА" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан" (суборендар) було укладено ряд договорів суборенди землі, відповідно до пунктів 1 котрих орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які використовуватимуться суборендарем для здійснення підприємницької діяльності, зокрема:

- згідно договору суборенди землі №04/184 від 05.01.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 0,8367 га, кадастровий номер :042:000:0184, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 36 897,57 грн.;

- згідно договору суборенди землі №04/260 від 31.01.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 0,2876 га, кадастровий номер :04:000:0260, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 2 570,55 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/275 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0275, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 39 090,51 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/284 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0284, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 36 169,09 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/285 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0285, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 21 474,21 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/287 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0287, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 21 289,14 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/288 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0288, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 31 002,55 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/304 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0304, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 25 415,83 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/305 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0305, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 29 547,77 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/306 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0306, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 27 120,87 грн.;

- згідно договору суборенди землі №03/112 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 0,1432 га, кадастровий номер :03:000:0112, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 2 040,96 грн.;

- згідно договору суборенди землі №04/123 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 0,8669 га, кадастровий номер :04:000:0123, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 36911,10 грн.;

- згідно договору суборенди землі №04/156 від 04.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 0,8362 га, кадастровий номер :04:000:0156, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 36 875,52 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/279 від 18.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0279, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 28 379,94 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/326 від 18.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0326, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 23 157,87 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/350 від 22.10.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0350, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 22 037,92 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/375 від 05.11.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0375, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 27 697,34 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/352 від 16.11.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 1,9121 га, кадастровий номер :02:000:0352, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 19 529,45 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/356 від 16.11.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 1,8823 га, кадастровий номер :02:000:0356, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 13 624,51 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/365 від 16.11.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 1,9418 га, кадастровий номер :02:000:0365, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 7 962,45 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/301 від 17.11.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0301, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 27 850,35 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/280 від 17.11.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 1,865 га, кадастровий номер :02:000:0280, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 19 208,84 грн.;

- згідно договору суборенди землі №02/368 від 26.11.2018 року в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0368, цільове призначення: для введення особистого селянського господарства. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 22 045,47 грн.

У відповідності до пунктів 7 визначених договорів суборенди землі, орендна плата вноситься суборендарем у грошовій формі у розмірі 4 (чотири) % від нормативної грошової оцінки станом на дату виплати орендної плати.

Орендна плата у грошовій формі виплачується шляхом безготівкового переказу за реквізитами, зазначеними у цих договорах, або реквізитами, які будуть додатково погоджені сторонами в письмовому вигляді.

Обчислення розміру орендної плати здійснюється без урахування річного індексу споживчих цін на товари і послуги (грудень до грудня попереднього року) за рік, що передує року за який проводиться виплата Орендної плати, який визначається Державною службою статистики України. Інші показники інфляції також не впливають на визначення розміру орендної плати. Для уникнення непорозумінь сторони погодили, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки індексується відповідно до вимог законодавства.

Згідно пунктів 8 договорів суборенди землі, орендна плата вноситься за календарний рік оренди не пізніше 31 грудня року в якому відбувалося використання земельної ділянки. Суборендар має право вимагати надання доказів сплати орендної плати та необхідних платежів орендарем орендодавцеві за основним договором оренди.

Відповідно до п.п. 40-41 "Прикінцевих положень" договорів, останні набирають чинності з моменту їх укладення (підписання). Право суборенди на підставі цих договорів виникає з моменту державної реєстрації цього права. Сторони погодили, що дії щодо державної реєстрації права суборенди відповідно до цих договорів здійснюватимуться суборендарем самостійно. Підписання стронами договорів є підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договорів оренди.

Судом встановлено, що визначені вище договори суборенди землі підписано сторонами, скріплено печатками суб`єктів господарювання.

05 жовтня 2020 року та 03 листопада 2020 року позивач надіслав на адресу відповідача претензії-вимоги №286/1-18 та №313/1-18 відповідно, в яких просив ТОВ "Агро-Лан" погасити заборгованість по договорах суборенди землі. Вказані вимоги були залишені відповідачем без відповідей та виконання, що призвело до звернення позивача з відповідним позовом до суду про стягнення 44 631,98 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Правовідносини, що виникли між сторонами в даному випадку, регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України, до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

В даному випадку, суд засвідчує, що між сторонами виникли договірні відносини з суборенди земельних ділянок, визначені вище договори суборенди недійсними судом не визнавались, у встановленому законом порядку договірними сторонами зміненими чи розірваними не були.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отримання відповідачем в суборенду земельних ділянок є підставою виникнення у відповідача зобов`язання з оплати суборендних платежів відповідно до умов договорів суборенди землі, а також чинного законодавства.

У відповідності до п. 7 договорів суборенди землі сторони визначили, що орендна плата вноситься суборендарем у грошовій формі у розмірі 4 (чотири) % від нормативної грошової оцінки станом на дату виплати орендної плати. Орендар зобов`язується надати суборендарю інформацію про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для обрахунку та виплати орендної плати. Згідно п. 8 договорів суборенди землі орендна плата вноситься за календарний рік оренди не пізніше 31 грудня року в якому відбувалося використання земельної ділянки. Суборендар має право вимагати надання доказів сплати орендної плати та необхідних платежів орендарем орендодавцеві за основним договором оренди.

Судом встановлено, що відповідно до долучених до матеріалів справи витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок станом на 28 грудня 2020 року, загальна сума нормативно грошової оцінки земельних ділянок по договорах суборенди землі становить 557 899,81 грн.

Відтак, з огляду на викладене, не оплаченою є суборендна плата в загальному розмірі 44 631,98 грн. з розрахунку: за 2019 рік (557 899,81 грн. * 4%= 22 315,99 грн.) та за 2020 рік (557 899,81 грн. * 4%= 22 315,99 грн.).

Враховуючи укладення між СгТОВ "НИВА" та ТОВ "Агро-Лан" договорів суборенди землі, надання позивачем та отримання відповідачем в суборенду земельних ділянок та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд прийшов до висновку про повну підтвердженість пред`явлених до ТОВ "Агро-Лан" позовних вимог в частині стягнення заборгованості по сплаті суборендних платежів в сумі 44 631,98 грн. належними та допустимими доказами, наявність у СгТОВ "НИВА" правових підстав на звернення до суду з позовом про стягнення з боржника існуючого боргу.

Відтак, на переконання суду, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 44 631,98 грн. заборгованості по суборендних платежах.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку, враховуючи висновок суду про підставність позовних вимог, доведення даного спору до суду з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан" в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Лан" (Львівська область, Жовківський район, с. Звертів, вул. Сонячна, 32, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" (м. Луцьк, вул. Вахтангова, 2Б, ) 44 631,98 грн. заборгованості та 2 270 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

3. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 10.11.2021р.

Суддя В. А. Войціховський