номер провадження справи 26/24/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2021 Справа № 908/794/19(908/1769/21)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком", м. Запоріжжя

до відповідача ОСОБА_1 , м. Київ

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - 1/ ОСОБА_2 " 2/ Товариство з обмеженою відповідальністю "Просперо Сістемз"; 3/ Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство "Торнадо-Пласт"

про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та зобов`язання повернути майно

в межах справи № 908/794/19

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком", м. Запоріжжя

Кредитори - 1/ ОСОБА_2 , ідент. номер НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

2/ Товариство з обмеженою відповідальністю "Просперо Сістемз" (Харківське шосе, 8-А, м. Київ, 02160)

3/ Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство "Торнадо-Пласт" (вул. Смольна, 9-Б, МСП 680, м. Київ, 03680)

За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):

Від позивача - арбітражний керуючийСиротенко О.О. (ліквідатор ТОВ «Ватсон-Телеком»); постанова ГСЗО від 04.03.2021р., у справі № 908/794/19 (про банкрутство); свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 520 від 28.03.2013 ( в режимі відеоконференції поза межами суду, з використанням онлайн сервісу відеозв`язку EasyCon)

Третя особа позивачавід третьої особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 - адвокат Жигун С.С., ордер серія КС № 887269 від 13.07.2021р. (поза межами суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку EasyCon)

Відповідачпредставник відповідача ОСОБА_1 , м. Київ - адвокат Цимбал В.І., ордер ВЛ № 000. 083511 від 10.08.2021р. (поза межами суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку EasyCon)

УСТАНОВИВ:

Ухвалою суду від 23.06.2021, зокрема, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком", м. Запоріжжя до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталії В`ячеславівни, м. Київ та ОСОБА_1 , м. Київ про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та зобов`язання повернути майно до розгляду в межах справи №908/794/19 про банкрутство позивача, відкрито провадження з розгляду позовної заяви. Ухвалено розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства. Підготовче засідання призначено на 13.07.2021р. о 10-30.

Ухвалою суду від 13.07.2021 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 . Відкладено підготовче засідання на 29.07.2021р. о 14-00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку.

Ухвалою від 29.07.2021 залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1/ Товариство з обмеженою відповідальністю "Просперо Сістемз" (пр. Оболонський, 27-В, кв. 84, м. Київ, 04207); 2/ Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство "Торнадо-Пласт" (пр. Оболонський, 27-В, кв. 84, м. Київ, 04207). Відкладено підготовче засідання на 12.08.2021р. о 14-00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку.

Ухвалою від 12.08.2021 продовжено строк розгляду підготовчого засідання на тридцять днів до 23.09.2021; відкладено підготовче засідання на 21.09.2021 о 14-00.

У судовому засіданні 21.09.2021 оголошено перерву до 28.09.2021 о 14-00.

Ухвалою суду від 28.09.2021 виключено відповідача 1 - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталії В`ячеславівни, м. Київ, з даної справи та відкладено підготовче засідання на 12.10.2021 о 14-00.

20.09.2021 до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, та 28.09.2021 заперечення відповідача на вказану вище заяву позивача. Розглянувши подані заяву та заперечення, суд ухвалою від 12.10.2021 прийняв заяву про збільшення розміру позовних вимог, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 21.10.2021 о 15-30 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку.

Відповідно до вимог ст. 222 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 21.10.2021 здійснювався звукозапис судового процесу за допомогою програмно-апаратного комплексу «Акорд».

У судовому засіданні 21.10.2021 судом, в порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовує їх тим, що нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , і були продані 09.10.2015 ОСОБА_1 , підлягають поверненню ТОВ «Ватсон-Телком», оскільки підстава продажу - договір купівлі-продажу цих приміщень, рішенням Господарського суду Запорізької області визнано недійсним, а постановою Верховного Суду від 22.04.2021 вказане рішення залишено в силі. Оскільки позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу спірного майна сама по собі не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможна надати особі ефективний захист її прав в контексті чинної редакції ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивачем збільшено позовні вимоги шляхом доповнення їх вимогою про визнання права власності на спірні нежитлові приміщення. Необхідність визнання права власності за позивачем саме в рамках даного провадження ТОВ «Ватсон-Телеком» обґрунтовує тим, що при винесенні рішень про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015, яким було відчужено нежилі приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , не було одночасно вирішено питання про визнання речових прав на спірне майно за банкрутом - ТОВ «Ватсон-Телеком», оскільки про визнання недійсним договору звертався учасник товариства, а не саме товариство, і відповідно визнавати право власності за товариством в рамках тієї справи за позовом учасника не було достатніх правових підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. 27.07.2021 ОСОБА_1 надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, а ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). А тому, відповідач вважає, що вимога позовної заяви про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно не може бути задоволена. З приводу підсудності відповідач з посиланням на норми законодавства та практику Верховного Суду зазначає, що захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи в публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції. ОСОБА_1 зазначає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна був достатньою підставою для виникнення права власності, а питання застосування наслідків недійсності правочину Господарським судом Запорізької області у рішенні від 11.08.2020 не вирішувалось.

Представник третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав. Надано пояснення 27.07.2021 на позову заяву і 29.07.2021 пояснення на відзив ОСОБА_1 , в яких вказано, що за його позовом як колишнім учасником ТОВ «Ватсон-Телеком» Господарським судом Запорізької області від 11.08.2020 визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, внаслідок укладення якого було відчужено нежилі приміщення, що становили основний актив товариства, за ціною 3000000 грн при ринковій вартості цієї нерухомості в 28369535 грн. ОСОБА_2 у своїх поясненнях зазначає, що наразі ОСОБА_1 зберігає у себе нерухоме майно за відсутності правової підстави і це майно треба повернути в ліквідаційну масу.

Від інших третіх осіб заперечень і пояснень у справі не надходило.

Оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд установив наступне.

09.10.2015 між ТОВ «Ватсон-Телеком» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, відповідно до якого продавець продає, а покупець набуває у власність 67/100 нежилого приміщення площею 1 694,8 кв.м №№ 1, 2, 3 (групи приміщень), з № 1 по № 27 (групи приміщень № 12), з № 1 по № 25 (групи приміщень № 3а), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020 в межах справи № 908/794/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватсон-Телеком» задоволено позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватсон-Телеком» та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталія В`ячеславівна, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015 серія та номер: 1103, укладений між ТОВ «Ватсон-Телеком» та ОСОБА_1 , яким було відчужено нежилі приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1 694, 8 кв.м., що складає 67/100 частин від нежилого будинку площею 2 530,00 кв.м.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020 рішення Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020 у справі № 908/794/19 (905/1646/17) скасовано та відмовлено в позові.

Постановою Верховного Суду від 22.04.2021 скасовано постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), а рішення Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020 залишено в силі.

Постанова Верховного Суду та рішення суду першої інстанції, що було залишено в силі, містять висновки суду про те, що відповідачі укладаючи спірний договір, діяли поза межами принципу добросовісності, що підтверджується, зокрема, такими обставинами: внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015, серія та номер 1103 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ватсон-Телеком» та ОСОБА_1 було відчужено нежилі приміщення, що становили основний актив товариства; спірний договір було укладено протягом строку, в межах якого ОСОБА_2 мало бути виділено частку майна у зв`язку з його виходом зі складу учасників товариства; ТОВ «Ватсон-Телеком» відчужило нерухоме майно за ціною, яка є набагато нижчою за ринкову ціну аналогічного майна, а саме - майно було відчужено за ціною 3 000 000 грн при ринковій вартості цієї нерухомості в 28 369 535 грн (станом на момент продажу).

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку що, встановлена судом першої інстанції наявність у спірного договору (договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015) ознак фраудаторного правочину, вказує на наявність підстав визнання його недійсним за підставами його невідповідності загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України).

Згідно з Інформаційною довідкою № 261008692 від 10.06.2021 нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 3 (три), приміщення з № 1 (один) по № 27 (двадцять сім) (групи приміщень № 12 (дванадцять)), приміщення з № 1 (один) по 25 (двадцять п`ять) (групи приміщень № 3а (три «а»)), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1 694, 8 кв.м., що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2 530,00 кв.м, станом на 10.06.2021 на праві приватної власності зареєстровані за ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації - договір купівлі-продажу, серія та номер: 1103, виданий 09.10.2015, видавник: Назарчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; заява про повний розрахунок, серія та номер: 1113, виданий 13.10.2015, видавник: Назарчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

ОСОБА_1 у своєму відзиві на позовну заяву та поясненнях у даній справі оспорює наявність у ТОВ «Ватсон-Телком» підстав для визнання права власності на вказані нежилі приміщення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Відповідно до ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо; строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута; відомості про фінансове становище банкрута перестають бути конфіденційними чи становити комерційну таємницю; продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Кодексом; скасовуються арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, та інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається; припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

Статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що ліквідатор з дня свого призначення крім іншого здійснює такі повноваження: приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; аналізує фінансовий стан банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; формує ліквідаційну масу; заявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 Цивільного кодексу України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно зі статтею 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з частиною 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми, потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними документами (за умови відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права), підлягає сумніву, оспорюється іншими особами або не визнається ними (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права).

З огляду на статтю 1 Конвенції, кожна Договірна держава має "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції".

Виконання цього загального обов`язку може означати виконання позитивних обов`язків що випливають з необхідності забезпечення ефективної реалізації гарантованих Конвенцією прав. З контексту статті 1 Першого протоколу випливає, що ці позитивні обов`язки можуть вимагати від держави вжиття необхідних заходів для захисту права власності (рішення у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", рішення у справах "Кіґан проти Ірландії" і "Крон та інші проти Нідерландів").

Згідно з частинами 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави(безпідставно набуте майно),зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 17 лютого 2016 р. у справі № 6-2407 цс15, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Частинами 5 і 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес (п. 54 рішення).

Верховний Суд у справі №234/3341/15-ц (постанова від 22.05.2019) зазначає щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України, застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства, що означає: у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da, dabo). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura.

Відповідно до положень ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява №35787/03, пункт 29, від 26.07.2007).

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відтак, надані сторонами докази, в їх сукупності, досліджені судом, свідчать про більшу вірогідність в доведенні вимог позивача, ніж аргументів відповідача (з наданням підтверджувальних доказів) на зазначення протилежного.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсі, а доводи, викладені в поясненнях та поданих доказах, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків позивача.

Суд вважає, що суб`єктивне право власності ТОВ «Ватсон-Телеком» на нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_2 оспорюється ОСОБА_1, яка зазначила про це у відзиві на позовну заяву.

Суд не приймає доводи відповідача про необхідність застосування реституції як належного способу захисту прав позивача з огляду на перебування ТОВ «Ватсон-Телеком» в процедурі ліквідації майна і положень, викладених в ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства.

В силу ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставина недійсності договору купівлі-продажу № 1103 від 09.10.2015, встановлена рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), що набрало законної сили, не доказується при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі позивач, відповідач і третя особа на стороні позивача. Водночас презумпція недійсності договору купівлі-продажу № 1103 від 09.10.2015 є підставою для повернення майна позивачу і скасування рішення про державну реєстрацію на це майно за відповідачем.

Суд погоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в яких вказано, що згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

З огляду на ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не відновить порушені права позивача, а тому наявні правові підстави визнання права власності за ТОВ «Ватсон-Телеком» на нього.

До таких же висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19.

З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи, що позивачем доведено та належними доказами підтверджено протиправність знаходження у відповідача нерухомого майна, що належало ТОВ «Ватсон-Телеком», суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ТОВ «Ватсон-Телеком» у повному обсязі.

Суд при прийнятті рішення враховує правові позиції та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, згоду на застосування якого надано Верховною Радою України (п. 4 ст. 11 ГПК України):

- принцип правової певності та юридичної визначеності недопустимість ревізування рішень судів, в тому числі які набрали законної сили з підстав бажання зацікавленої особи в переоцінці доказів (рішення Агрокомплекс проти України №23465/03 від 08.03.2012);

- принцип загальної оцінки судом відносин сторін та відсутності обов`язку суду давати оцінку кожній вимозі сторін (рішення «Серявін проти України» №4909/04 від 10.02.2010, рішення «Трофімчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010);

- принцип повноти та межі обґрунтування рішення судом в залежності від характеру рішення (рішення «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія А, №303-А, п. 29);

- принцип поваги до права на володіння своїм майном (рішення «Желтяков проти України» №4994/04 від 09.09.2011).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталії В`ячеславівни про державну реєстрацію речових прав на нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 3 (три), приміщення з № 1 (один) по № 27 (двадцять сім) (групи приміщень № 12 (дванадцять)), приміщення з № 1 (один) по 25 (двадцять п`ять) (групи приміщень № 3а (три «а»)), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 1 694, 8 кв.м., що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2 530,00 кв.м., від 13.10.2015, № 25256326 винесене на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1103 від 09.10.2015.

3. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ватсон-Телеком» (, адреса: 69035, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Маяковського, буд. 11) - право власності на нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 3 (три), приміщення з № 1 (один) по № 27 (двадцять сім) (групи приміщень № 12 (дванадцять)), приміщення з № 1 (один) по 25 (двадцять п`ять) (групи приміщень № 3а (три «а»)), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 1 694, 8 кв.м, (у тому числі: офісні приміщення площею - 1 239,30 кв.м, місця спільного користування: 455,50 кв.м), що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2 530,00 кв.м.

4. Зобов`язати відповідача - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 8029, дата видачі 29.10.2018; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_3 ), повернути позивачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Ватсон-Телеком» (, адреса: 69035, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Маяковського, буд. 11) - нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 3 (три), приміщення з № 1 (один) по № 27 (двадцять сім) (групи приміщень № 12 (дванадцять)), приміщення з № 1 (один) по 25 (двадцять п`ять) (групи приміщень № 3а (три «а»)), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 1 694, 8 кв.м, (у тому числі: офісні приміщення площею - 1 239,30 кв.м, місця спільного користування: 455,50 кв.м), що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2 530,00 кв.м.

5. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 8029, дата видачі 29.10.2018; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 47 270 (сорок сім тисяч двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору.

6. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 8029, дата видачі 29.10.2018; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком" (адреса: 69035, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Маяковського, буд. 11; ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн 00 коп.

7. Видати накази.

Повний текст судового рішення складено "01" листопада 2021р.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.