ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2021 м. Дніпро Справа № 904/1783/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Вечірка І.О.,

секретар судового засідання Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2021 (повний текст складено 31.05.2021, суддя Загинайко Т.В.) у справі № 904/1783/20

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 143605700)

до відповідача - 1: Приватного підприємства "ЕКГ-Сервіс" (50056, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, мкр. Сонячний, буд. 32, кв. 33; ідентифікаційний код 35230032)

відповідача - 2: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про стягнення заборгованості у розмірі 169 818 грн. 09 коп. за Договором банківського обслуговування №б/н від 31.07.2013р.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.

31.03.2020 до Господарського суду Дніпропетровської області звернулось АТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів, як солідарних боржників, заборгованість за неналежне виконання умов Договору банківського обслуговування, що укладений між сторонами шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Так, станом на 21.02.2020 заборгованість відповідачів, як солідарних боржників, становить 532 388,33 грн. (у т.ч. тіло кредиту, заборгованість по процентам, заборгованість по комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання). Між тим, позивач, керуючись положеннями ст.ст. 5, 14 ГПК України та ст.ст 15, 16 ЦК України, просить стягнути з боржників заборгованість за кредитом у сумі 169 818,09 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2021 у справі № 904/1783/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено; судові витрати віднесено за рахунок Акціонерного товариства Комерційний банк " Приватбанк".

В обґрунтування рішення суд зазначив, що:

- 31.07.2013 відповідачем-1 (ПП "ЕКГ-Сервіс" в особі директора Холода Р.А.) підписано заяву про відкриття рахунку, згідно якої просив відкрити поточний (№ НОМЕР_2 ) та картковий рахунки;

- 31.07.2013 відповідачем-1 підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої відповідач-1 приєднався до "Умов та Правил надання банківських послуг", Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті hpp:/privatbank.ua, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування;

- 29.07.2016 у забезпечення виконання зобов`язань відповідачем-1 за кредитною угодою від 31.07.2013, між позивачем та відповідачем-2 укладено Договір поруки №PorukaLimit , відповідно до п. 1.1.1. якого поручитель поручається за виконання боржником зобов`язань за угодою-приєднанням до розділу 3.2.1. "Кредитний ліміт" Умов та Правил надання банківських послуг;

- до позовної заяви Банком надано виписку по рахунку (т. 1 а.с. 34), що не відповідає номеру рахунку, відкритого для відповідача-1 за заявою від 31.07.2013;

- судовим рішенням від 06.08.2018 у справі №904/571/18 встановлено, що за рахунком №4027 за період часу з 29.07.2016 по 26.01.2018 вбачається нульовий вхідний та вихідний залишок, тобто дебетове сальдо дорівнює "0". На відміну від наданого банком розрахунку заборгованості без зазначення номеру рахунку належним та допустимим доказом наявності заборгованості ПП "ЕКГ-Сервіс" може бути лише виписка із зазначеного рахунку з відповідним залишком дебетового сальдо. На підставі цього місцевий господарський суд у даній справі (№904/1783/20) визнав наданий Банком розрахунок заборгованості (т.1 а.с. 32-33) таким, що не відповідає критеріям належності доказів, оскільки не містить інформацію щодо обставин про рух коштів саме за спірним рахунком, які становлять предмет доказування у цій справі, виходячи зі змісту позовних вимог;

- позивачем надано до суду довідку про розмір встановлених кредитних лімітів №50605КRHCSOAR від 10.02.2020 (т.1 а.с. 31) з інформацією про встановлення кредитного ліміту відповідачу-1 на рахунок № НОМЕР_2 . Проте, з довідки Банка від 24.05.2019, наданої відповідачем-1 (т.1 а.с. 110), вбачається відмінність суми кредитного ліміту від суми, що міститься в довідці Банка від 10.02.2020. Внаслідок цього місцевий господарський суд визнав довідку про розмір встановлених кредитних лімітів №50605КRHCSOAR від 10.02.2020, долучену до позовної заяви, неналежним доказом у справі.

2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2021 у справі № 904/1783/20 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування цього посилається на таке:

- відповідно до Договору відповідачу-1 встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_2 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано Умовами та Правилами надання банківських послуг. Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, довідкою про встановлений кредитний ліміт та виписками за рахунками відповідача-1, в яких відображено факт користування кредитними коштами та часткового погашення заборгованості, тобто, схвалення правочину;

- додатково Банк долучає виписку по рахунку № НОМЕР_2 , з якої вбачається факт користування позичальником кредитними коштами (в обґрунтування підстав надання зазначеного доказу в суді апеляційної інстанції скаржник посилається на те, що про підстави відмови в позові він дізнався з судового рішення; надати додаткові докази для повного та всебічного встановлення обставин справи суд не пропонував);

- « 0» сальдо по рахунку № НОМЕР_2 за період з 29.07.2016 по 26.01.2018 не свідчить про відсутність заборгованості, оскільки сальдо було перенесено на інший рахунок, у зв`язку зі зміною Плану рахунків, що вбачається з наданих позивачем виписок;

- виписка по рахунку є належним доказом користування коштами (доказом заборгованості по тілу кредиту), про що зроблено висновки у численних постановах Верховного Суду (перелік наведений в апеляційній скарзі);

- суд, при ухваленні рішення у справі, не провів власний розрахунок заборгованості, не встановлено дійсного розміру заборгованості за фактично отримані та повернуті кошти;

- укладений між сторонами Договір банківського обслуговування (кредитний договір) в розумінні ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, оскільки не визнаний недійсним;

- в частині стягнення заборгованості із солідарного боржника відповідача-2, Банк зауважує, що згідно з п. 1.1. Договору поруки якщо під час виконання Угоди-1 від 31.07.2013 зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором, збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладенні цього Договору надає свою згоду на збільшення зобов`язань за Угодою-1 (в тому числі щодо збільшення розміру кредиту, процентної ставки, комісійної винагороди та інших зобов`язань за Угодою-1) в розмірі таких збільшень. Додаткові узгодження про такі збільшення з поручителем не потрібні;

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач-1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2021 у справі № 904/1783/20; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 28.07.2021 о 14:45 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2021 повідомлено учасників провадження у справі, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 11.08.2021 о 15:45 год.

У судовому засіданні 11.08.2021 відкладено розгляд апеляційної скарги у судове засідання на 20.10.2021 о 16:00 год.

У судовому засіданні представники позивача та відповідача-1 (в режимі відеоконференції) надали пояснення у справі та навели обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства; представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився.

20.10.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представників позивача та відповідача-1, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

31.07.2013 відповідач-1 (ПП "ЕКГ-Сервіс", Підприємство) підписав заяву про відкриття рахунку (т.1 а.с. 13 на звороті), згідно якої просив відкрити рахунок: поточний - № НОМЕР_2 та картковий - № НОМЕР_3 .

Того ж дня, відповідачем-1 підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (т.1 а.с. 13), згідно якої Підприємство приєдналось до «Умов та Правил надання банківських послуг» (далі Умови та правила), тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті hpp:/privatbank.ua, які разом із цією заявою складають Договір банківського обслуговування.

До позовної заяви додано Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (т.1 а.с.14-30), що містить розділи з 3.2.1.1. по 3.2.2.

З метою підтвердження виконання зобов`язань за укладеним між сторонами Договором банківського обслуговування від 31.07.2013 в частині встановлення кредитного ліміту по рахунку №4027, позивачем надано довідку від 10.02.2020 (т.1 а.с.31), з якої вбачається, що протягом грудня 2013 березня 2017 кредитний ліміт змінювався 14 разів.

В обґрунтування заявлених вимог Банк зазначив, що відповідно до Договору банківського обслуговування відповідачу-1 встановлено кредитний ліміт (2 000 000,00 грн.) на поточний рахунок № НОМЕР_2 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, смс - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та Правилами надання банківських послуг", у т.ч., але не виключно, пунктами 3.18.1.16., 3.18.1.1., 3.18.1.3, 3.18.1.8., 3.18.1.6., та які були виконані Банком у повному обсязі в частині поновного і своєчасного надання кредитних коштів у тимчасове платне користування Підприємству.

Щодо вимог, заявлених у позові до відповідача-2, то з матеріалів справи вбачається, що 29.07.2016 між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 (відповідач-2) укладено Договір поруки №PorukaLimit , у п. 1.1. якого сторони погодили надання поруки відповідачем-2 за виконання зобов`язань відповідача-1, які випливають з Кредитного договору. Поручитель поручається за виконання боржником зобов`язань за угодою-приєднанням до розділу 3.2.1. "Кредитний ліміт" Умов та Правил надання банківських послуг (п. 1.1.1 Договору поруки).

На момент укладення Кредитного договору Умови та Правила надання послуги "Кредитний ліміт" знаходились у розділі 3.18. Умов та Правил надання банківських послуг. У той час, як на момент підписання Договору поруки такі умови вже були перенесені у розділ 3.2.1. Умов та Правил надання банківських послуг. Саме тому наявна різниця між нумерацією розділу Умов, які додані до позову та на які посилається позивач у позові, і нумерацією Умов, яка зазначена у п. 1.1.1. Договору поруки.

У подальшому, через неналежне виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань зі своєчасного та повного повернення кредитних коштів на умовах, встановлених Договором банківського обслуговування, Банк звернувся до суду з вимогою примусового стягнення коштів за кредитом в сумі 169 818,09 грн. (тіло кредиту).

6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювались у попередньому процесі та їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору.

Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16.

Колегія суддів визнає обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 у справі №904/571/18 за позовом ПП "ЕКГ-Сервіс" до АТ КБ "ПриваБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, такими, що не підлягають доказуванню та мають преюдиціальне значення для розгляду даної справи, а саме:

- по рахунку № НОМЕР_2 за період часу з 29.07.2016 по 26.01.2018 наявний нульовий вхідний та вихідний залишок, тобто дебетове сальдо дорівнює « 0»;

- на відміну від наданого банком розрахунку заборгованості без зазначення номеру рахунку належним та допустимим доказом наявності заборгованості ПП "ЕКГ-Сервіс" може бути лише виписка з рахунку № НОМЕР_2 з відповідним залишком дебетового сальдо.

Як вбачається з матеріалів справи №904/1783/20, позивачем надано виписку з рахунку № НОМЕР_4 на суму залишку 169 818,09 грн. (т.1 а.с. 34), а наданий розрахунок (т.1 а.с. 32-33) не містить посилання на поточний рахунок відповідача-1, на якому обліковується заборгованість за правочином від 31.07.2013.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині визнання поданого Банком розрахунку заборгованості (т.1 а.с. 32-33) такими, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, оскільки не містить інформацію щодо руху коштів по рахунку № НОМЕР_2 , які становлять предмет доказування у цій справі, виходячи зі змісту позовних вимог.

Надана позивачем довідка про розмір встановлених кредитних лімітів №50605КRHCSOAR від 10.02.2020 (т.1 а.с. 31) з інформацією про встановлення кредитного ліміту відповідачу-1 по рахунку № НОМЕР_2 є відмінною від довідки, наданої Банком відповідачу-1 від 24.05.2019 (т.1 а.с. 110), що, як правильно встановив місцевий господарський суд, унеможливлює вважати довідку про розмір встановлених кредитних лімітів №50605КRHCSOAR від 10.02.2020 належним доказом у справі відповідно до ст. 76 ГПК України, тому не можуть бути взяті судом до уваги на підтвердження обставин справи в цій частині. У той же час, відповідно до норм чинного законодавства суд не має підстав з власної ініціативи вживати заходів з витребування доказів на користь однієї чи іншої сторони, виходячи із завдань та принципів господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За умовами вказаної вище заяви від 31.07.2013 вбачається, що сторони, в порядку ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, погодили можливість встановлення Банком клієнту на рахунок кредитного ліміту в разі відсутності або недостатності коштів на рахунку клієнта (у разі перевищення суми платежу над залишком власних коштів).

Норма статті 1069 Цивільного кодексу України передбачає кредитування рахунка, відповідно до ч.ч. 1, 2 якої, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, сторони фактично узгодили укладення договору банківського рахунку з можливістю його кредитування за умов відсутності на такому рахунку коштів та наявністю у Банку вільних коштів (далі - Договір).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 наведеного Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 з аналогічного питання зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювались самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За таких умов, апеляційний господарський суд не може розцінювати наданий позивачем до матеріалів справи Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, в редакції за невизначений період часу, як стандартну (типову) форму, що встановлена до укладеного із відповідачем-1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тому посилання Банку на те, що заяву відповідача-1 можна вважати договором приєднання, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватись за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Наданий позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, а надана на підтвердження користування кредитними коштами виписка по рахунку, відмінного від того, що був відкритий 31.07.2013 для Підприємства, не приймається апеляційним судом в якості належного, допустимого і достовірного доказу наявності заборгованості відповідачів перед Банком з основного зобов`язання (тіла кредиту).

Також, Банк у позовній заяві (а також і апеляційній скарзі) посилається на зміну Плану рахунків та обґрунтовує обставини викладення вимог у позовній заяві з посиланням на редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, відмінну від тієї, що міститься в матеріалах справи. Проте, колегія суддів відхиляє дані пояснення як такі, що не підтверджені жодними доказами. Позивачем не надано Умов та Правил надання банківських послуг в редакції, що діяла на момент укладання правочину від 31.07.2013 та подальшого їх затвердження в подальших редакціях, і відповідно, ознайомлення відповідачів з цими умовами, що свідчить про недоведеність посилань позивача на застосування при зверненні з позовом правильної редакції Умов та Правил.

Посилання на зміну Плану рахунків, що є підставою для переведення «сальдо», не підтвердились під час розгляду справи, позивачем не надано правового обґрунтування підстав переведення показників з рахунку на рахунок відповідача-1, не наведено положень законодавства, що наділяє останнього таким правом та регулює процедуру переведення, зокрема, Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, що розроблена відповідно до загальноприйнятих у міжнародній практиці принципів і стандартів та встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації за типовими операціями, в редакції на час переведення «сальдо» між рахунками відповідача-1.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.

Колегія суддів констатує, що наявність кредитного рахунку є невід`ємною частиною кредитного договору. Ані у законі, ані у договорі не передбачено права або обов`язку Банку за певних обставин «переводити» заборгованість на інші рахунки.

Щодо доводів позивача з посиланнями на висновки Верховного Суду в частині визнання виписки по рахунку належним доказом отримання кредиту та його неповернення в розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України, то колегія суддів зауважує, що всупереч судової практики, на яку посилається Банк, останнім не було надано виписки зі спірного рахунку за правочином від 31.07.2013 на підтвердження отримання/користування відповідачем-1 коштів, як і не було надано належних доказів встановлення ліміту по рахунку, що унеможливлює визначення повного розміру зобов`язання та без наявності інформації (даних), що виключає проведення судом самостійного розрахунку суми боргу з основного зобов`язання у даній справі.

При цьому, долучений Банком до апеляційної скарги доказ існування заборгованості за тілом кредиту не приймається судом апеляційної інстанції з таких підстав.

Відповідно до приписів частин першої та третьої ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14.

Виходячи з вищенаведених критеріїв виключності обставин прийняття апеляційним господарським судом нових доказів (виписки по рахунку №4027), що не були подані під час розгляду справи в суді першої інстанції, та, як наслідок, не отримали судової оцінки, колегією суддів не встановлено наявності в матеріалах справи доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Крім того, Банк є позивачем у справі, тягар доказування обставин, на які він посилається, як на підставу задоволення його вимог, в силу ч. 1 ст. 74 ГПК України, покладаються на позивача.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (правова позиція, наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18).

За встановленого вище, колегія суддів дійшла висновку, що прийняття судом апеляційної інстанції в даному випадку нових додатково поданих доказів у даній справі матиме наслідком порушення приписів ст. 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність. Апеляційним судом не встановлено винятковості випадку, що є підставою для прийняття таких доказів у розумінні зазначених положень із підтвердженням цього документально.

Інші доводи скаржника отримали свою оцінку в п. 6 цієї постанови (щодо обов`язку суду самостійно провести розрахунок суми боргу, посилання на різну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, а також щодо зміни Плану рахунків).

8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права та інтереси особи, за захистом яких вона звернулась до суду.

Обставини, зазначені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, що свідчить про безпідставність тверджень скаржника.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне і обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України у задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2021 у справі № 904/1783/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2021 у справі № 904/1783/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів від дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25.10.2021

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя І.О. Вечірко