УХВАЛА

м. Київ

25.10.2021Справа № 910/16942/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши позовну заяву Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ладамир», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 1 218 710, 92 грн та звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ладамир», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з вимогами про солідарне стягнення з боржника та поручителів заборгованості за договором № BGV/U/03-2-7050 про надання гарантії від 14.08.2020; про солідарне стягнення з боржника та поручителів заборгованості за договором №BGV/U/03-2-8151 про надання гарантії від 10.09.2020; про звернення стягнення на предмет застави за договором застави № BGV/U/03-2-7050/Z2 від 05.01.2021 в рахунок погашення заборгованості за договором № BGV/U/03-2-7050 про надання гарантії від 14.08.2020 та договором №BGV/U/C3-2-8151 про надання гарантії від 10.09.2020; про звернення стягнення на предмет застави за договором застави № BGV/U/03-2-7050/Z1 від 14.08.2020 в рахунок погашення заборгованості договором № BGV/U/03-2-7050 про надання гарантії від 14.08.2020.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність її повернення заявникові без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Тобто, зазначеною нормою процесуального права передбачено право позивача пред`явити позов до кількох відповідачів, об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Під позовною вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зі змісту позову вбачається, що заявлені позовні вимоги виникли внаслідок правовідносин за кількома господарськими договорами, а саме договором № BGV/U/03-2-7050 про надання гарантії від 14.08.2020 та договором №BGV/U/C3-2-8151 про надання гарантії від 10.09.2020.

Виконання зобов`язання за цими договорами було забезпечено:

- договором застави № BGV/U/03-2-7050/Z2 від 05.01.2021, укладеним між банком та ТОВ «Ладамир», предметом якого є товари в обороті;

- договором поруки № BGV/U/03-2-7050/P1 від 14.08.2020, укладеного між банком та ОСОБА_1

- договором поруки № BGV/U/03-2-7050/P2 від 05.01.2021, укладеного між банком та ОСОБА_2

- договором поруки №BGV/U/C3-2-8151/P1 від 10.09.2020, укладеного між банком та ОСОБА_1

- договором поруки №BGV/U/C3-2-8151/P2 від 10.09.2020, укладеного між банком та ОСОБА_2 .

Додатково, виконання зобов`язання за договором № BGV/U/03-2-7050 про надання гарантії від 14.08.2020 було забезпечено договором застави № BGV/U/03-2-7050/Z1 від 14.08.2020, укладеним між банком та ОСОБА_3 , предметом якого є автомобіль марки «RENAULT MASTER 2.2 D», д.н.з. НОМЕР_1 .

Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року в справі № 910/11498/18 зауважив, що аналіз статей 546, 572, 576- 578 ЦК України, статей 1, 3 Закону України «Про заставу» дає підстави для висновку, що суть застави полягає у тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Тобто право застави Ї це право на чуже майно, внаслідок установлення якого власник може бути примусово позбавлений права на своє заставлене майно, а кредитор задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника (власника такого майна).

Отже, застава Ї це один зі способів забезпечення виконання зобов`язання, особливістю якого є передача майна: заставодавець передає майно у заставу заставодержателю.

Метою застави є не передача права власності на предмет застави за гроші, а стимулювання боржника до виконання обов`язків за основним договором. Застава має на меті саме забезпечення виконання основного зобов`язання та самостійно існувати не може.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 Цивільного кодексу України).

Правова природа застави полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

При цьому, в правовідносинах застави майновий поручитель за договором застави вступає у правовідносини безпосередньо з кредитором (заставодержателем) але не від імені боржника, а від власного.

Однією із ознак застави є те, що вона являє собою додаткове (акцесорне) зобов`язання, що не може існувати автономно і самостійно. Воно завжди викликано наявністю іншого зобов`язання, яке потребує забезпечення свого виконання. Акцесорність застави означає, що припинення основного зобов`язання або недійсність договору, забезпеченого заставою, тягне за собою неможливість існування і застави.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно з частиною 2 статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним законом, що визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором.

Отже, конкретний обсяг відповідальності майнового поручителя перед кредитором визначається договором застави. Укладаючи договір застави, заставодавець бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником, у межах вартості предмета застави. Тобто, у правовідносинах застави на майнового поручителя покладається додатковий (акцесорний) обов`язок виконати зобов`язання за боржника в межах вартості предмета застави, яка може покривати вартість основного зобов`язання як повністю, так і частково.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 26 Закону України «Про заставу» заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов`язання. Якщо заставодавцем є третя особа, яка надала в заставу належне їй майно, то в разі невиконання забезпеченого заставою зобов`язання перед заставодержателем вона має право виконати зобов`язання з метою запобігання зверненню стягнення на предмет застави.

Подібна норма закріплена також і у статті 28 спеціального Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до якої звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може бути припинене боржником або третьою особою шляхом виконання порушеного боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або тієї частини цього зобов`язання, виконання якої було прострочене, разом з відшкодуванням обтяжувачу витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги та/або звернення стягнення.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 910/23070/17.

Тобто, у випадку вибуття предмета застави з володіння заставодавця, який є майновим поручителем та відповідав по боргах основного кредитора тільки предметом застави, який від нього вибув, такий майновий поручитель не має грошових зобов`язань перед заставодержателем, оскільки зобов`язання переходять слідом за предметом застави до особи, у володінні (власності) перебуває цей предмет.

Отже, заявляючи у позові вимоги одночасно про стягнення заборгованості за договорами про надання гарантії та про звернення стягнення на майно, яким забезпечено виконання зобов`язань за цими договорами, позивач дійшов помилкового висновку про можливість їх одночасного розгляду в межах одного провадження, оскільки як стягнення грошових коштів, так і звернення стягнення на майно є задоволення вимог кредитора внаслідок невиконання боржником зобов`язання.

При цьому, звернення стягнення на предмет застави у даному випадку має передувати вимозі про стягнення грошових коштів, оскільки сума, виручена від реалізації предмета застави може перевищувати заборгованість боржника, що, відповідно, виключає можливість стягнення коштів з боржника (поручителя).

Більше того, договором застави № BGV/U/03-2-7050/Z1 від 14.08.2020, укладеним між банком та ОСОБА_3 , предметом якого є автомобіль марки «RENAULT MASTER 2.2 D», д.н.з. НОМЕР_1 було забезпечено виключно виконання зобов`язання за договором № BGV/U/03-2-7050 про надання гарантії від 14.08.2020.

Отже, у випадку звернення стягнення на це майно, ОСОБА_3 не зможе виступати поручителем у зобов`язанні боржника перед банком в частині решти заборгованості, у випадку недостатності коштів від реалізації предмета застави, що, у свою чергу, свідчитиме про зміну складу учасників даного спору.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на викладене суд вважає, що хоча позовні вимоги і пов`язані поданими доказами, вони не пов`язані між собою підставами виникнення, а відтак не можуть вважатися однорідними, що свідчить про те, що норми статті 173 ГПК України в даному випадку не можуть бути застосовані.

За таких обставин суд вважає, що позивачем при поданні позову було порушено правила статті 173 ГПК України щодо об`єднання позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги є взаємовиключними (повністю або частково), а відтак їх сумісний розгляд перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін, що ускладнить вирішення спору.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 8 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 173 174, 232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» разом із доданими матеріалами - повернути заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Комарова