ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/686/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Головея В.М., Колоколова С.І.

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача - Сігнаєвський А.О., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2104 від 01.11.2011; ордер серія ВН № 102985 від 12.03.2021;

від відповідача - Горовий А.О., посвідчення адвоката України № 003279 від 16.05.2018; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ОД № 003279 від 16.05.2018; ордер серія ОД № 311163 від 24.05.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Гранат"

на рішення Господарського суду Одеської області від 04.08.2021, прийняте суддею Малярчук І.А. щ 12:29 у м. Одесі, повний текст якого складено 05.08.2021

у справі № 916/686/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Варта-Агро"

до скаржника

про стягнення 508 152,26грн.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі- ТОВ) "Варта-Агро" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фермерського господарства (далі - ФГ) "Гранат" про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 508 152,26 грн., де 431 400 грн. заборгованості, 26 495,16 грн. процентів за користування грошовими коштами, 37 099,40 грн. інфляційних втрат та 13 157,70 грн. три проценти річних. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувались неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу від 07.05.2020 №20-07052, зокрема, не поверненням авансу, внаслідок чого виникла заборгованість у спірній сумі, на яку позивач нарахував інфляційні втрати, 3% річних та проценти за користування грошовими коштами на підставі ч.3 ст.693, ч.2 ст.1214, ч.ч.1, 2 ст.536, ч.1 ст.1048 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.08.2021 позов задоволено частково та стягнуто з ФГ "Гранат" на користь ТОВ "Варта-Агро" 431 400 грн. заборгованості, 37 099,40 грн. інфляційних втрат, 12 992,18 грн. трьох відсотків річних та 7 222,37 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Крім того, стягнуто з ТОВ "Варта-Агро" до державного бюджету України 301,44 грн. судового збору.

Суд дійшов висновку, що між сторонами не укладено договір і відповідач безпідставно утримував одержані від позивача грошові кошти в сумі 501 400 грн. та з огляду на часткове їх повернення відповідачем на суму 70 000 грн. встановив, що у останнього існує обов`язок повернути позивачу ще 431 400 грн. . Також місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних і інфляційних за період з 01.06.2020 по 02.06.2021, однак встановив наявність арифметичних помилок у здійсненому позивачем розрахунку 3 % річних, відтак здійснив власний розрахунок та задовольнив меншу суму ніж та, що була заявлена у позові.

У задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 26 495,16 грн. процентів судом першої інстанції відмовлено, з огляду на недоведеність позивачем існування договору, закону або іншого акту цивільного законодавства, що визначає у даних спірних правовідносинах розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з ФГ «Гранат» 431 400 грн. заборгованості, 37 099,40 грн. інфляційних втрат, 12 992,18 грн. 3 % річних та 7 222,37 грн. судового збору та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, скаржник вважає, що місцевий господарський суд неправомірно за наявності між сторонами стосунків щодо поставки товару, не надавши оцінки листуванню сторін в електронній формі, вирішив, що відповідних взаємовідносин між ними немає, а є лише безпідставне отримання коштів відповідачем, у зв`язку з чим неправомірно задовольнив позов за ст.1212 ЦК України з виходом за межі позовних вимог та з застосуванням інших фактичних та юридичних підстав, ніж заявлено у позові.

Також за твердженням апелянта, суд першої інстанції, визнавши, що договір купівлі продажу від 07.05.2020 є неукладеним неправомірно встановив, що строк прострочення зобов`язання настав з дати, що міститься в цьому договорі, та підтримав розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з 01.06.2020 року, здійснений позивачам.

Крім того, скаржник зазначає, що місцевий господарський суд без достатніх підстав відмовив у витребуванні доказів, у зв`язку з чим звернувся до суду апеляційної інстанції із відповідним клопотанням про витребування у Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області:

-інформації про подальший рух (реалізацію) товару, поставленого ФГ «Гранат» на користь ТОВ «Варта-Агро» у травні 2020 року, з поставки якого було оформлено податкову накладну №91 від 08.05.2020, зареєстровану 29.05.2020 за № в ЄРПН.;

-у випадку неможливості індентифікувати подальший ланцюг постачання товару від ФГ «Гранат» через ТОВ «Варта-Агро» надати відомості про обсяг (у кількісному вираженні, т) товару «насіння соняшнику, врожаю 2019 року» придбаного та реалізованого ТОВ «Варта-Агро» з вересня 2019 року по нинішній час за даними податкового обліку (період вказано для встановлення об`єктивних показників).

Судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволені зазначеного клопотання, по-перше, на підставі ч.1 ст.14 ГПК України, оскільки зібрання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а апелянтом не доведено, що ним здійснювались заходи щодо самостійного отримання зазначених доказів; по-друге, колегія суддів вважає, що обставини, які можливо встановити з інформації, яку відповідач вимагає витребувати у Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області, мають опосередковане відношення до предмету доказування в даному спорі.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у винесенні окремої ухвали щодо використання позивачем підробних документів за обставин встановлення того факту, що договір купівлі продажу від 07.05.2020 є неукладеним, оскільки містить підроблені підпис та печатку відповідача, а відтак також просить суд апеляційної інстанції винести окрему ухвалу за фактом використання підроблених документів з метою отримання неправомірної вигоди та направлення її для здійснення перевірки вказаного факту до правоохоронних органів. Зазначене клопотання ФГ "Гранат" колегією суддів також відхилено, оскільки скаржник не позбавлений права самостійно ініціювати перевірку наведених фактів правоохоронними органами.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує її доводи, зазначаючи про те, що суд законно та обґрунтовано стягнув з відповідача основну заборгованість, оскільки відповідач не повернув безпідставно отримані кошти після отримання претензії, а також 3% річних та інфляційні, у зв`язку з чим підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджував, що 07.05.2020 між ФГ "Гранат" (постачальник) та ТОВ "Варта-Агро" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №20-07052, засвідчену копію якого разом з копіями додаткових угод №1 та №2 позивач подав до матеріалів справи. Відповідач заперечував існування такого договору та наполягав на існуванні іншого договору щодо поставки сільськогосподарської продукції, за яким він нібито здійснив на користь позивача поставку соняшнику врожаю 2019 року на суму 431 400 грн. за видатковою накладною №39 від 08.05.2020.

Проте на вимогу суду жодна зі сторін не змогла надати належним чином оформлених договорів, рахунків та видаткових накладних При цьому, надані сторонами електронні листи суперечливого змісту, судом обгрунтовано не прийнято до уваги в якості доказів, оскільки вони надсилалися з довільних адрес електронної пошти особами, наявність повноважень яких на укладання договорів та вчинення інших представницьких дій від імені сторін, матеріалами справи не доведено.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця. Права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку (ч.ч.1, 2, 3 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Подана відповідачем копія видаткової накладної №39 від 08.05.2020, оригінал якої до суду не подано, не відповідає вимогам ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містить підпису особи, що прийняла товар, отже, така накладна не підтверджує господарську операцію, про відбуття якої заявляє відповідач. Балансова довідка про наявність товару на складі відповідача не підтверджує факт його передання позивачу, вона містить зовсім інші відомості. Акт списання товарів №12 від 08.05.2021 складений відповідачем в односторонньому порядку та також не підтверджує факту передання будь-якого товару позивачу. Довіреність №07052 від 07.05.2020 є документом, що уповноважує певну особу на отримання товарно-матеріальних цінностей та не є документом, що посвідчує факт здійснення господарської операції, у даному випадку - навіть опосередковано.

Отже, відповідачем не доведено суду факту отримання позивачем товару за видатковою накладною №39 від 08.05.2020р. на суму 431400грн.

Зазначене стало підставою для вірного, на думку колегії висновку про відсутність між сторонами будь-яких договірних відносин і підстав для застосування ст.536 , ч.2 ст.693, ч.1 ст.1048 ЦК України.

Таким чином, єдиними доведеними обставинами у даній справі, з якими погоджуються обидві сторони, є факт перерахуння позивачем за платіжним дорученням №57 від 08.05.2020 на користь відповідача 501 400 грн. та факт повернення останнім платіжним дорученням №5756 від 29.05.2020 позивачу 70 000 грн. з цих коштів.

Одночасно, позивачем в якості однієї з правових підстав позову зазначено ст.1212 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Отже, за умови недоведеності сторонами суду підстави, на якій відповідач набув кошти позивача за платіжним дорученням №57 від 08.05.2020 в сумі 501 400грн., вони є безпідставно набутими, а з огляду на часткове повернення відповідачем цих коштів позивачу за платіжним дорученням №5756 від 29.05.2020 на суму 70000грн., у відповідача є наявним обов`язок повернути позивачу безпідставно отримані грошові кошти в сумі 431 400грн.

Враховуючи викладене, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 431 400 грн. судом задоволена у повному обсязі цілком законно і обгрунтовано за ст.1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що відповідно до принципу jura novit curia /суд знає закони/ неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не спричиняє неможливості застосування судом до них положень належних правових норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №265/6582/16-ц від 4.09.2019, №487/10128/14-ц від 12.06.2019, №487/10132-ц від 11.09.2019. У пункті 7.43 постанови від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що господарський суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень посилається не на ті норми , що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, твердження скаржника про вихід суду за межі позовних вимог та застосування ним при частковому задоволені позову інших юридичних підстав, ніж заявлені позивачем у позові є помилковим.

Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення зазначеної норми застосовуються до будь-якого грошового зобов`язання, в даному випадку зобов`язання відповідача щодо повернення безпідставно набутих коштів прямо встановлено ч.1 ст.1212 ЦК України і воно виникає в момент набуття цих коштів, тобто з 08.05.2020 в данному випадку, і існує до повного виконання. Той факт, що позивачем заявлено до стягнення, а судом задоволено, нарахування лише за частину зазначеного періоду з 01.06.2020 по 02.06.2021 жодним чином права скаржника не порушує, а лише зменшує обсяг його відповідальності за порушення грошового зобов`язання, отже відповідні доводи ФГ "Гранат" колегія суддів відхиляє, як не обгрунтовані.

Перевіривши, наведені у судовому рішення виправлені судом розрахунки втрат від інфляції та річних відсотків, колегія дійшла висновку про обгрунтованість висновків суду першої інстанції щодо їх розміру.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга ФГ "Гранат" не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 04.08.202 у даній справі слід залишити без змін.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 04.08.2021 у справі №916/686/21 залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства "Гранат" - без задоволення.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.10.2021 о 10:00.

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Головей В.М.

Суддя Колоколов С.І.