ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 922/29/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,

обов`язки секретаря судового засідання за дорученням головуючого судді покладено на помічника судді Геращенко Ю.М.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Лисенко В.О., адвокат (довіреність від 22.12.2020 № 14-330),

відповідача - комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - Отенко П.В., адвокат (ордер від 04.10.2021 ХВ № 000451),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2021 (суддя Прохоров С.А.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 (головуючий суддя: Попков Д.О., судді: Пушай В. І., Стойка О.В.)

у справі № 922/29/21

за позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Компанія, позивач, скаржник)

до комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (далі - Підприємство, відповідач)

про стягнення коштів.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Компанія звернулася до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Підприємства 169 224 891,40 грн., у тому числі: основний борг у сумі 133 325 562,84 грн., пеня у сумі 27 138 534,22 грн., три проценти річних у сумі 5 693 398,61 грн., інфляційні втрати у сумі 3 067 395,73 грн., у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договору купівлі - продажу природного газу від 23.09.2019 № 3026/1920-ТЕ-32.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив місцевий господарський суд зменшити нарахований позивачем розмір пені на 86,8%.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.03.2021 (з урахуванням ухвали від 30.06.2021 про виправлення описки) у справі № 922/29/21 позовні вимоги Компанії задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь Компанії 142 344 477,72 грн., у тому числі: 133 325 562,84 грн. основного боргу за договором постачання природного газу від 23.09.2019 № 3026/1920-ТЕ-32, 258 120,54 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань з оплати вартості поставленого природного газу, 5 693 398,61 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань з оплати вартості поставленого природного газу, 3 067 395,73 грн. інфляційної індексації на заборгованість за зобов`язаннями з оплати вартості поставленого природного газу. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване доведеністю матеріалами справи факту неповного та несвоєчасного розрахунку відповідачем за поставлений позивачем природний газ протягом червня - вересня 2020 за договором постачання природного газу від 23.09.2019 № 3026/1920-ТЕ-32 в сумі 133 325 562,84 грн., отримання якого підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі, що зумовлює правомірність нарахування позивачем на суму простроченої заборгованості 3% річних та інфляційної індексації. Щодо заявленої до стягнення пені, суд першої інстанції вказав про те, що нарахування позивачем з 12.03.2020 до моменту закінчення карантину, встановленого на території України постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 № 211 (далі - постанова № 211), пені є неправомірним, з огляду на положення пункту 15 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ, якими тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19), звільнено виробників теплової енергії від нарахування постачальниками природного газу пені та штрафних санкцій. Разом з тим, суд першої інстанції вважав законною та обґрунтованою пеню в сумі 1 955 458,67 грн., нараховану позивачем до 11.03.2020. Проте, враховуючи фінансовий стан відповідача, причини неналежного виконання умов укладеного сторонами договору в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ, ступінь загального виконання зобов`язання та особливості бюджетного фінансування, беручи до уваги необхідність стимулювання неухильного виконання зобов`язань, того факту, що сплата штрафних санкцій в повному обсязі зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інтереси територіальної громади, зокрема, щодо можливості забезпечувати централізоване теплопостачання установам бюджетної сфери та послуг з теплопостачання населенню міста Харкова та з метою дотримання прав сторін на захист своїх інтересів, місцевим судом було задоволено клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій на 86,8% до 258 120,54 грн.

Компанія не погодившись з прийнятим рішенням суду в частині відмови у стягненні пені в сумі 26 880 413,68 грн., звернулася з апеляційною скаргою до Східного апеляційного господарського суду, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в зазначеній частині та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 зі справи № 922/29/21, апеляційну скаргу Компанії залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення розміру пені, апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставне нарахування позивачем пені з 12.03.2021 до моменту закінчення карантину, з посиланням на положення пункту 15 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ та постанову № 211. Крім того, погодився щодо правомірності застосування місцевим господарським судом норм положень статті 233 Господарського кодексу України та 551 Цивільного кодексу України. Так, суд апеляційної інстанції вказав, що 18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ, відповідно до пункту 15 розділу II «Прикінцевих положень» якого, тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності. Установлення на усій території України карантину постановою № 211 з 12.03.2020, а також те, що Підприємство є виробником теплової енергії, зумовлює можливість застосування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ до спірних правовідносин. Застосування цієї норми, виключає можливість стягнення на користь позивача заявленої суми пені, нарахованої з 12.03.2020 в сумі 25 183 075,55 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі (з урахуванням заяви про усунення недоліків) Компанія просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні 6 033 835, 83 грн. пені, розрахованої до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ (розрахунок пені наданий до касаційної скарги), ухвалити в зазначеній частині нове рішення про задоволення позову.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та вказує на те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14. Також скаржник посилається на відсутність висновку щодо питання застосування норм пунктів 1, 15 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Компанія також просить Суд врахувати, що питання про порядок та підстави для зменшення судами пені має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів, а також має виняткове значення для учасника справи, оскільки стосується регулювання відносин на ринку природного газу та прямо впливає на фінансовий стан підприємств - учасників ринку.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Підприємство просило Суд відмовити у її задоволенні.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами встановлено, що 23.03.2019 позивачем (Постачальник) та відповідачем (Споживач) укладено договір постачання природного газу № 3026/1920-ТЕ-32 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з пунктом 2.1 договору, Постачальник передає Споживачу у жовтні 2019 - квітні 2020 замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 509000 тис.куб.м., в тому числі по місяцях (тис.куб.м): жовтень 2019 - 32000, листопад 2019 - 76000, грудень 2019 - 100000, січень 2020 - 110000, лютий 2020 - 86000, березень 2020 - 75000, квітень 2020 - 30000.

30.04.2020 сторонами підписано додаткову угоду № 8, якою доповнено пункт 2.1 договору новим абзацом, в наступній редакції: «Постачальник передає Споживачу у травні - вересні 2020р. замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 60000тис.куб.м., в тому числі по місяцях (тис.куб.м): травень 2020р. - 16000, червень 2020р. - 12000, липень 2020р. - 11000, серпень 2020р. - 10000, вересень 2020р. - 11000».

Згідно з пунктом 3.8 договору приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає виключно той обсяг, який відповідає обсягам газу, які були використані Споживачем в той період, коли Споживач був включений до Реєстру Постачальника, що підтверджується Споживачем в акті приймання-передачі природного газу.

Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем, повертає Споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання Постачальником акта приймання-передачі природного газу Постачальник письмово повідомляє Споживача про причини такого не підписання акта (пункт 3.10 договору).

Відповідно до пункту 4.2 договору, ціна за 1000 куб.м. природного газу визначається сторонами щомісяця після підписання угоди на підставі Прейскуранту.

Згідно з пунктом 4.4. договору (в редакції додаткової угоди від 26.12.2019 №4) загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим Договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування.

Так, сторонами шляхом підписання додаткової угоди від 31.10.2019 № 1, додаткової угоди від 12.11.2019 № 2, додаткової угоди від 09.12.2019 № 3, додаткової угоди від 26.12.2019 № 4, додаткової угоди від 28.01.2020 № 5, додаткової угоди від 24.02.2020 № 6, додаткової угоди від 23.03.2020 № 7, додаткової угоди 30.04.2020 № 8, додаткової угоди від 22.05.2020 № 9, додаткової угоди від 22.06.2020 № 10 , додаткової угоди від 22.07.2020 № 11, додаткової угоди від 31.07.2020 № 12, додаткової угоди від 25.08.2020 №13 визначено ціну за 1000 куб.м. природного газу.

Сторонами у пункті 5.1 договору погоджено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

У пункті 5.2 договору сторони обумовили, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим. Зміна Споживачем призначення платежу здійснюється виключно листом, який надається Постачальнику, але в будь-якому випадку не пізніше 10 календарних діб з дня надходження відповідних коштів на рахунок Постачальника.

Відповідно до пункту 5.4 договору, у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги Постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного Споживачем:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати Постачальника, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;

3) у третю - чергу погашається основна сума заборгованості.

У разі прострочення Споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 17,8 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пункт 7.2 договору).

Додатковою угодою від 28.01.2020 № 5, зокрема, було викладено перший абзац пункту 7.2 договору, в наступній редакції: у разі прострочення Споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 14.2 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно з пунктом 11.1 договору (в редакції додаткової угоди від 30.04.2018 № 8) сторони дійшли згоди, що він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30.09.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивач за період з жовтня 2019 року по вересень 2020 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 2 452 283 772,24 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких додані позивачем до позову.

Відповідач за поставлений природний газ розрахувався лише частково в сумі 2 318 958 209,40 грн. Заборгованість відповідача за договором становить 133 325 562,84 грн.

Враховуючи здійснення відповідачем оплати за отриманий природний газ у жовтні 2019 - вересні 2020 за договором постачання природного газу від 23.03.2019 №3026/1920-ТЕ-32 несвоєчасно та не в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості, Компанія звернулася до суду з позовом про стягнення з Підприємства заборгованості, а також нарахованих на неї сум пені, 3% річних та інфляційної індексації.

Відповідач, своєю чергою, звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру пені на 86,8 %, тобто пропорційно обсягу споживання теплової енергії населенням.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив, що:

- фінансування Підприємства здійснюється за рахунок платежів від надання послуг населенню та підприємствам, установам і організаціям. Тривалий час підприємство знаходиться у тяжкому фінансовому становищі, викликаному зокрема неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідність тарифів за теплову енергію для населення фактичним витратам на її виробництво, враховуючи, що у 2020 населенням споживається 86,8% теплової енергії від загального обсягу виробленої теплової енергії, що підтверджується наданою довідкою від 12.01.2021 (арк. справи 204 том 4). При цьому, загальна сума заборгованості за теплову енергію станом на 01.01.2021р. складає 4,0 млрд.грн., у тому числі заборгованість населення 3,6 млрд.грн. (довідка про заборгованість від 12.01.2021 арк. справи 203 том 4);

- Законом України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» дозволяється реструктуризувати заборгованість за комунальні послуги строком на 5 років, отже станом на 01.12.2020 сума реструктуризованої заборгованості склала 208,9 млн.грн. (інформація щодо моніторингу виконання Закону від 12.01.2021 арк. справи 205 том 4);

- важкий фінансовий стан підприємства підтверджується його балансом (звіт про фінансовий стан) станом на 30.06.2020 (арк. справи 206, 207 том 4), відповідно до якого збитки підприємства складають 7,9 млрд.грн.;

- з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб`єктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері, відповідач не мав можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за поставлений позивачем природний газ;

- зобов`язання за договором постачання природного газу № 3026/1920-ТЕ-32 виконані Підприємством фактично на 95%.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Предметом касаційного оскарження є рішення судів попередніх інстанцій щодо відмови у стягненні пені у розмірі 6 033 835, 83 грн., розрахованої позивачем до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ (розрахунок пені наданий до касаційної скарги).

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник стверджує, що під час ухвалення судових рішень у справі судами попередніх інстанцій застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування такої норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 (щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України). Вважає, що судами не прийнято до уваги майновий стан позивача, зокрема, податкового боргу, що призвело до безпідставного надання переваги правам відповідача перед правами позивача.

При цьому також посилається на постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16.

Стосовно наведеного Суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 922/29/21 (в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України) на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Доводи касаційної скарги Компанії про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права (статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 відхиляються, оскільки висновки судів про задоволення клопотання про зменшення розміру пені (на 86,8%) у справі № 922/29/21 не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, адже зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки конкретних обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Верховний Суд також дійшов висновку, що застосоване у частині третій статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права у вирішенні відповідного питання судами попередніх інстанцій.

Так, у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені до 90 %, нарахованої у зв`язку з простроченням оплати за спожиту фактичну електричну енергію. При цьому, окрім іншого, суд касаційної інстанції виходив сукупно із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема, з критичного фінансово - господарського стану позивача та обставин наявності в останнього заборгованості по заробітній платі, податкового боргу, зменшення прибутку підприємства, відсутності коштів на банківських рахунках, існування дебіторської заборгованості перед постачальниками товарів та послуг.

Водночас у справі, що розглядається, судом першої інстанції задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені (на 86,8%) взято до уваги необхідність дотримання співвідношення інтересів сторін; тяжкий фінансовий стан відповідача; статус відповідача, який здійснює свою діяльність, спрямовану на повне та якісне задоволення потреб населення, бюджетних установ та організацій; 86,8% від загального обсягу виробленої теплової енергії споживається населенням; компенсаційний характер стягнутих в межах цієї справи разом із сумою заборгованості 3% річних та інфляційної індексації, та прибутковість діяльності позивача на відміну від збиткової діяльності відповідача, який до того ж обмежений у фактичній можливості відмовити з мотивів нездійснення оплати у наданні послуг конкретним споживачам з категорії населення через централізований характер теплопостачання і законодавчу невизначеність процедури обмеження/припинення теплопостачання (спільність і взаємозв`язок мереж) та те, що зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів, а також принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Отже, наведена Компанією у касаційній скарзі постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 хоча і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у справі № 922/29/21, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), тобто зазначена справа № 908/1453/14 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Тобто у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З цих же підстав колегією суддів відхиляються посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, оскільки рішення щодо зменшення пені господарськими судами ухвалювались, виходячи із конкретних обставин кожної справи, з урахуванням відповідних аргументів сторін.

У справі № 918/116/19 розглянувши та врахувавши фактичні обставини відповідної справи Верховний Суд вказав, що судами попередніх інстанцій, в даному випадку, обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50 %, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.

У справі № 922/1010/16 Верховний Суд не вирішував питання щодо зменшення пені за клопотанням сторони.

Верховний Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що питання про порядок та підстави для зменшення судами пені має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів, беручи до уваги сформовану сталу практику суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме - у спорах про стягнення заборгованості з комунальних підприємств за поставлений природний газ (у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 902/484/19, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 23.10.2019 у справі № 917/943/18, від 29.10.2019 у справі № 904/5405/18, від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18, від 03.10.2019 у справі № 904/4285/18, від 10.10.2019 у справі № 909/636/16, від 05.08.2019 у справі № 916/2292/18, від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18, від 03.05.2018 у справі № 910/23417/16 з урахуванням фактичних обставин у кожній справі).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, Верховний Суд переглядає справу в межах усіх доводів касаційної скарги, та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин, та не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Перевірка відповідних доводів (аргументів) касаційної скарги перебуває поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції, враховуючи те, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За відсутності подібності правовідносин, суд касаційної інстанції згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на судові рішення попередніх інстанцій зі справи в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

У касаційній скарзі скаржник також посилається на відсутність висновку щодо питання застосування норм пунктів 1, 15 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права (норм пунктів 1, 15 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX) у подібних правовідносинах з огляду на таке.

Так, у касаційній скарзі Компанія просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні 6 033 835, 83 грн. пені, розрахованої до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ (розрахунок пені наданий до касаційної скарги), ухвалити в зазначеній частині нове рішення про задоволення позову. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що Компанія надає новий розрахунок пені, здійснений позивачем за період до 17.04.2021, тобто, до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ та зазначає, що здійснений нею новий розрахунок пені не містить жодного нарахування штрафних санкцій після 17.04.2021 (період нарахування з 28.01.2020 по 17.04.2021). При цьому скаржник вказує, що Компанією враховано, що відповідно до пункту 15 розділу II «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ, тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

У зв`язку з цим, Компанія вважає, що нарахування пені за період до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ є правомірним.

Так, статтею 46 ГПК України визначено обсяг прав, які належать тільки позивачу.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Ці процесуальні дії позивач може реалізувати лише до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання в суді першої інстанції.

Відповідно до усталеної судової практики під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви (така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі 923/1061/18, від 19.12.2019 у справі № 925/185/19, від 23.01.2020 у справі № 925/186/19).

Правовим наслідком збільшення або зменшення позовних вимог є зміна ціни позову. Таким чином у разі зменшення позовних вимог (якщо таке зменшення прийнято господарським судом), має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

У касаційній скарзі скаржник фактично здійснив зменшення позовних вимог, про що свідчить наданий скаржником до касаційної скарги новий розрахунок пені в розмірі 6 033 835, 83 грн. (за період до 17.04.2021), згідно з яким позивачем змінено в сторону зменшення заявлену у позовній заяві суму позовних вимог про стягнення пені у розмірі 27 138 534,22 грн.

За змістом частин першої - третьої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Отже, наведене вище виключає можливість застосування в суді касаційної інстанції норми статті 46 ГПК України щодо права позивача зменшити розмір позовних вимог, оскільки такі права позивача можуть бути використані ним виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Таким чином, в суді касаційної інстанції відсутні підстави для розгляду як вимоги скаржника так і поданого ним нового розрахунку пені, які не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій та відповідно до якого Компанія змінює в сторону зменшення (до 6 033 835, 83 грн.) суму заявленої (27 138 534,22 грн.) до стягнення пені.

Компанія під час розгляду справи в суді першої інстанції не зверталась до суду з відповідною заявою про зменшення розміру позовних вимог (в частині суми заявленої до стягнення пені), і таке зменшення не було прийнято судом першої інстанції, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції були позовні вимоги про стягнення пені у сумі 27 138 534,22 грн. за період з грудня 2019 по вересень 2020 та саме в зазначеній частині апеляційним судом здійснювався перегляд рішення місцевого суду.

Вимоги Компанії про стягнення пені у сумі 6 033 835,83 грн. не були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, як і здійснений нею новий розрахунок пені, а отже доводи касаційної скарги в цій частині є неприйнятними.

Крім того, колегія вважає посилання скаржника на те, що Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ набрав чинності 18.04.2020 та не може бути застосований до спірних правовідносин починаючи з 12.03.2020, оскільки не має зворотної дії в часі відповідно до пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999, помилковими, оскільки звільнення від нарахування пені та штрафних санкцій виробників теплової енергії саме з 12.03.2020 (введення на території України карантину) прямо передбачено в самому Законі № 553-IX, що узгоджується із приписами статті 58 Конституції України.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Верховний Суд зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у зазначеній частині.

Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі з посиланням на приписи пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій - відсутні.

Судові витрати

У зв`язку з тим, що в частині підстави, передбаченої приписами пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України касаційна скарга залишається без задоволення, а в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційне провадження зі справи підлягає закриттю, судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 922/29/21 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 у справі № 922/29/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова