ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.10.2021м. СумиСправа № 920/1080/21

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Данілової Т.А., розглянувши матеріали справи № 920/1080/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ІМПАП (49000, м. Дніпро, вул. Московська (Володимира Мономаха), 12, )

до відповідача: Приватного підприємства РОСЬ (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 10) в особі Філії Роменський молочний комбінат (42010, Сумська область, м. Ромни, вул. Київська, 94, )

про стягнення 39622,09 грн.,

представники сторін:

позивача : не з`явився;

відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Сумської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача 39622,09 грн. заборгованості за договором № Р 10-07/2018 від 10.07.2018, з яких: 26640,00 грн. основний борг, 4728,89 грн пеня, 1933,43 грн 3% річних, 3580,24 грн інфляційні збитки, а також судові витрати в розмірі 2270,00 грн.

Ухвалою від 01.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 920/1080/21 та призначено розгляд справи по суті на 28.10.2021.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч.ч. 1-2 ст. 252 ГПК України).

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).

У ч. 8 ст. 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

10.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Імпап» (позивачем, продавцем) та Приватним підприємством «РОСЬ» в особі Філії «Роменський молочний комбінат» (відповідачем, покупцем) укладено договір поставки № Р 10-07/2018, згідно умов якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця пакувальні матеріали, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору поставка товару здійснюється за попередньою письмовою заявкою покупця, на базисних умовах поставки DDP (відповідно до Інкотермс 2010) за адресою: Сумська область, м. Ромни, вул. Київська, 94.

Згідно з п. 5.2. договору поставка товару має бути здійснена в строк, що не перевищує 5 календарних днів з дати отримання від покупця заявки на поставку відповідної партії товару.

Частина 1 статті 193 ГПК України передбачає, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 11 ЦК України встановлюють, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Отже, правові відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з поставки товару, згідно з якими у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару, виник обов`язок оплатити його вартість.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до видаткових ИК-0000154 від 25.01.2019 на суму 3960,00 грн з ПДВ, ИК-0000186 від 13.02.2019 на суму 7179,84 з ПДВ, ИК 0000504 від 28.03.2019 на суму 10447,20 грн з ПДВ, ИК-0000773 від 03.07.2019 на суму 7329,60 грн з ПДВ, позивач як продавець поставив відповідачу. Отже. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі.

Проте відповідач не в повному обсязі розрахувався за отриманий товар, у зв`язку з чим станом на 09.09.2021 утворилась заборгованість в сумі 26640,00 грн.

Позивач 10.09.2021 направив на адресу відповідача претензію № 1 від 09.09.2021 з вимогою розрахуватися за поставлений товар.

Станом на 28.09.2021 відповідач оплату не здійснив, письмових пояснень позивачу не надав.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оплату відповідної партії товару покупець зобов`язаний здійснити протягом 30 календарних днів з дати поставки товару покупцю (п. 6.1. договору).

Відповідно до п. 6.2. договору оплата партії товару здійснюється покупцем платіжним дорученням на поточний рахунок продавця.

Судом встановлено, що оплату за отриманий товар відповідач здійснив несвоєчасно та не в повному розмірі, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. договору.

У відповідності до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (стаття 1 Закону).

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону).

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до пункту 9.4. договору у разі порушення строків оплати поставленого товару покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі облікової ставки НБУ яка діяла в період, за який проводяться нарахування, від суми, сплату якої прострочено, за кожен день такого прострочення.

Відповідно до розрахунку позивачем нараховано відповідачу пеню в загальній сумі 4728,89 грн, а саме: за накладною № ИК-0000154 від 25.01.2019 за період з 28.02.2019 по 28.08.2019 в сумі 566,58 грн, за накладною № ИК-0000186 від 13.02.2019 за період з 15.03.2019 по 12.09.2019 в сумі 1248,75 грн, за накладною № ИК-0000504 від 28.03.2019 за період з 27.04.2019 по 25.10.2019 в сумі 1780,00 грн, за накладною № ИК-0000773 від 03.07.2019 за період з 02.08.2019 по 30.01.2020 в сумі 1133,56 грн.

Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що розрахунок пені позивачем здійснено у відповідності до вимог статті 232 ГК України, з урахуванням положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Враховуючи зазначене, приймаючи до уваги, що право стягнення пені обумовлене умовами договору, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 4728,89 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачеві нараховані 3% річних в загальній сумі 1933,43 грн, а саме: за накладною ИК-0000154 за період з 28.02.2019 по 27.09.2021 в сумі 153,32 грн, за накладною № ИК-0000186 від 13.02.2019 за період з 15.03.2019 по 27.09.2021 в сумів 738,16 грн, за накладною № ИК-0000504 від 28.03.2019 за період з 27.04.2019 по 27.09.2021 в сумі 759,05 грн, за накладною № 0000773 від 03.07.2019 за період з 27.09.2019 по 27.09.2021 в сумі 474,08 грн; інфляційні збитки в загальній сумі 3580,24 грн, а саме: за накладною № ИК-00000154 від 25.01.2019 за період з березня 2019 року по серпень 2021 року в сумі 289,22 грн, за накладною № ИК-0000186 від 13.02.2019 за період з березня 2019 року по серпень 2021 року в сумі 1046,70 грн, за накладною № ИК-0000504 від 28.03.2019 за період з травня 2019 року по серпень 2021 року в сумі 1299,61 грн, за накладною № ИК-0000773 від 03.07.2019 за перід з серпня 2019 року по серпень 2021 року в сумі 944,71 грн.

Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку про вірність здійсненого розрахунку та правомірність заявлених до стягнення 3580,24 грн інфляційних збитків та 1933,43 грн 3% річних нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, враховуючи задоволення позову, суд дійшов висновку судовий збір у розмірі 2270,00 грн покласти відповідача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства РОСЬ (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 10) в особі Філії Роменський молочний комбінат (42010, Сумська область, м. Ромни, вул. Київська, 94, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІМПАП (49000, м. Дніпро, вул. Московська (Володимира Мономаха), 12, ) 26640 грн. 00 коп. (двадцять шість тисяч шістсот сорок гривень) основного боргу за договором № Р 10-07/2018 від 10.07.2018, 4728 грн 89 коп. (чотири тисячі сімсот двадцять вісім гривень 89 копійок) пені, 1933 грн 43 коп (одна тисяча дев`ятсот тридцять три гривні 43 копійки) 3% річних, 3580 грн 24 коп (три тисячі п`ятсот вісімдесят гривень 24 копійки) інфляційних збитків, 2270 грн 00 коп (дві тисячі двісті сімдесят гривень) судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 28.10.2021.

Суддя В.В. Яковенко