АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/320/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

від ТОВ "Комунікаційні та інженерні мережі" - адвокат Шаповалов Р.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Оніщенко Володимира Анатолійовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2021

по справі №916/320/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комунікаційні та інженерні мережі"

до Фізичної особи-підприємця Оніщенко Володимира Анатолійовича

про стягнення 549 890 грн

ВСТАНОВИВ

У лютому 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Комунікаційні та інженерні мережі" (далі - ТОВ "Комунікаційні та інженерні мережі") звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Оніщенко Володимира Анатолійовича (далі - ФОП Оніщенко В.А.) в якому просило стягнути з відповідача на свою користь кошти у розмірі 549 890 грн.

Позовні вимоги із посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України обґрунтовані тим, що позивач перерахував грошові кошти на користь відповідача без достатньої правової підстави.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.06.2021 позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 549 890 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 248 грн 36 коп.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а тому такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

На думку місцевого господарського суду, дії позивача щодо оплати виставленого відповідачем рахунку не є конклюдентними діями, які свідчать про укладання договору, оскільки в силу вимог ч.2 ст.642 ЦК такі конклюдентні дії вчиняються стороною саме у відповідь на пропозицію укласти договір. В даному випадку позивач є стороною, яка зробила пропозицію укласти договір, а відповідач стороною, яка надає відповідь на пропозицію.

Тобто, на переконання суду першої інстанції, саме відповідач має надати до суду докази, які засвідчують його бажання укласти договір та надають можливість суду встановити обставини укладення між сторонами договору шляхом вчинення відповідних конклюдентних дій, між тим, жодних доказів в підтвердження своїх посилань на те, що відповідачем здійснювалися дії щодо поставки товару позивачу, відповідач до суду не надав.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлені обставини свідчать про те, що позивачем сплачені відповідачу грошові кошти без достатньої правової підстави, зокрема укладеного між сторонами договору, що свідчить про обґрунтованість і правомірність позовних вимог щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів.

Не погодившись із даним рішенням ФОП Оніщенко В.А. звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 16 червня 2021 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, з огляду на таке.

Так апелянт посилаючись на приписи чинного законодавства та висновки Верховного Суду зазначає, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Вчинення позивачем дій, спрямованих на виконання взятих на себе договірних зобов`язань, зокрема, щодо сплати виставленого відповідачем рахунку, на переконання апелянта, виключає кваліфікацію договору як неукладеного, а тому є безпідставними є доводи суду першої інстанції про відсутність договірних відносин між сторонами з огляду на неукладення договору.

Як вважає скаржник, судом першої інстанції безпідставно було відхилено доводи відповідача про те, що оплата коштів підтверджує схвалення позивачем своїми діями укладення спірного договору (здійсненням зі своєї сторони повного виконання цього договору).

Місцевим господарським судом, на переконання апелянта, не було надано оцінки доводам відповідача з приводу того, що сам по собі рахунок, який виставлявся відповідачем позивачу та був оплачений у повному обсязі останнім, можна розцінювати як пропозицію відповідача позивачу укласти договір.

В оскаржуваному рішенні, як вважає скаржник, судом не надано належної оцінки проведенню між позивачем та відповідачем перемовин щодо укладання договору поставки, в тому числі шляхом електронного листування, проведення позивачем оплати, що не заперечується жодною із сторін.

Так, визнавши їх належними доказами на підтвердження позиції відповідача, місцевий господарський суд, на думку апелянта, не враховував того, що після перерахування позивачем відповідачу коштів, позивач не повідомляє відповідачу про свої заперечення проти факту та/або умов досягнення між сторонами домовленості щодо поставки товару.

За обставинами даної справи, як вважає апелянт, спірні кошти відповідачем було отримано за наявності між сторонами відповідної правової підстави, оскільки фактично, між позивачем та відповідачем вчинено двосторонній правочин, що спрямований на набуття цивільних прав та обов`язків.

Апелянт також наголошує на тому, що давність, послідовність, чисельність та систематичність проведених позивачем спірних платежів на користь відповідача, із зазначенням призначення платежу з посиланням на рахунок, який було виставлено відповідачем у ході виконання умов договору, не можна визнати помилковими, а таке пояснення розумним, оскільки це б суперечило таким стандартам поведінки осіб у цивільних правовідносинах як добросовісність та розумність.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/320/21 за апеляційною скаргою ФОП Оніщенка В.А. на рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2021 та призначено справу до розгляду на 30.09.2021.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що в процесі перемовин, позивач перерахував відповідачу грошові кошти з призначенням платежу: оплата рах. №12 від 09.09.2019. Але, зважаючи на те, що сторонами так і не було погоджено технічних умов, умов поставки та інших суттєвих для позивача умов договору, шляхом підписання договору, в порядку передбаченому чинним законодавством України, позивач надіслав відповідачеві лист, в якому вимагав повернути грошові кошти.

Позивач зазначає, що зазначені обставини знайшли своє відображення у рішенні суду першої інстанції та були встановлені в результаті дослідження електронної переписки сторін. Так, із наданої відповідачем, як доказ переписки вбачається, що пропозиція укласти договір виходила саме від позивача, який і перерахував кошти. Проте, умови поставки не були погоджені шляхом підписання договору або належного листування (щодо форми підписання договору та листування детально нижче), а сама поставка не відбулась. Відтак, позивач вважає, що наразі відсутні обставини щодо укладення договору сторонами даного спору, як шляхом погодження договірних умов у одному письмовому документі чи у спрощений спосіб, так і через підтвердження прийняття до виконання замовлення.

Відповідно, як вважає позивач, твердження відповідача про укладання договору у спрощений спосіб та в результаті оплати виставленого рахунку не можуть визнаватись конклюдентними діями, які свідчать про укладання договору, оскільки в силу вимог ч.2 ст.642 ЦК України такі конклюдентні дії вчиняються стороною саме у відповідь на пропозицію укласти договір. Однак, у даному випадку позивач є стороною, яка зробила пропозицію укласти договір, а відповідач стороною, яка надає відповідь на пропозицію. Тобто, саме відповідач мав надати до суду докази, які засвідчили б його бажання укласти договір та надали б можливість суду встановити обставини укладення між сторонами договору шляхом вчинення відповідних конклюдентних дій.

Позивач також зазначає, що відсутність підписів відповідача у рахунку, вказує на те, що позивачем помилково було розцінено такий рахунок як правову підставу для перерахування коштів, названий рахунок не тягнув за собою породження договірних зобов`язань. Відповідно факт перерахування коштів та зазначені обставини свідчать лише про безпідставність перерахування відповідачеві таких коштів, а не як то стверджує відповідач в апеляційній скарзі, про укладання договору.

У зв`язку із перебуванням судді члена-колегії Мишкіної М.А. у відпустці з 30.09.2021 по 01.10.2021 судове засідання по справі №916/320/21 призначене на 30.09.2021 не відбулось.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.09.2021 розгляд справи призначено на 21.10.2021.

У судовому засіданні від 21.10.2021 представник позивача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник апелянта у судове засідання не з`явився, про причини нез`явлення суд не повідомив.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2019р. з електронної адреси <ІНФОРМАЦІЯ_1> на електронну адресу ОСОБА_1 <ІНФОРМАЦІЯ_2> відповідач надіслав витяг з реєстру платників єдиного податку та свідоцтво про державну реєстрацію Фізичної особи - підприємця.

05.09.2019 з електронної адреси ОСОБА_1 <ІНФОРМАЦІЯ_2> на електронну адресу відповідача <ІНФОРМАЦІЯ_3> надійшов лист із ТЗ на плитку та запропонованим на узгодження договором.

Умовами цього договору від 05.09.2019р. б/н встановлено, що ТОВ "Комунікаційні та інженерні мережі" в особі директора Сміщенко В.А. (Покупець) і ФОП Оніщенко В.А. (Постачальник) укладають даний договір предметом якого є зобов`язання Постачальника поставляти на умовах цього договору товар, та зобов`язання Покупця прийняти та оплатити цей товар (п.2.1.).

Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця обладнання власного виробництва окремо чи вартості комплекту в асортименті, в кількості та по звичайній ринковій ціні згідно рахунку на оплату /Специфікації , що є невід`ємною частиною договору, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплати його в порядку та на умовах визначених цим договором (п.1.2.)

Умови оплати на кожну партію товару (попередня/після оплата/частковий авансовий платіж) вказуються у відповідній Специфікації (п.3.2.)

Платежі за даним договором здійснюються на підставі рахунків, що виставляються Постачальником. Рахунки Постачальника підлягають оплаті протягом 3-х банківських днів з моменту їх направлення Покупцю факсимільним, електронним, почтовим зв`язком відповідно до контактних даних вказаних в п.11. даного договору (п.3.4.)

У п.11 договору зазначено юридичну та поштову адресу ТОВ "Комунікаційні та інженерні мережі", тел./факс та р/рахунки.

У Специфікації №1 до договору визначено найменування товару, який Постачальник зобов`язується поставити: Smart led брухківка, одиниця виміру: штука, кількість: 1428 штук, ціна за одиницю без ПДВ: 390 грн., сума без ПДВ: 556920 грн.

Також встановлено порядок розрахунків: попередня оплата 50%, що становить 278 460 грн. від загальної вартості специфікації №1 сплачується Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 3 банківських днів з моменту узгодження та підписання сторонами цієї Специфікації; остаточний розрахунок у розмірі 50% що становить 278 460 грн. від загальної вартості кожної партії Специфікації №1, сплачується Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 3 днів з моменту приймання товару Покупцем на складі Покупця згідно п.4.6. договору.

Строк поставки 21 календарний день з моменту винесення постанови.

09.09.2019р. відповідач надіслав на електронну адресу ОСОБА_1 <ІНФОРМАЦІЯ_2> запропонований позивачем на узгодження договір, із заповненням п.11 договору та Специфікації щодо адреси та реквізитів відповідача, та в той же день 09.09.2019р. надіслав на електронну адресу ОСОБА_1 <ІНФОРМАЦІЯ_2> рахунок на оплату №12 від 09.09.2019р. Smart led брухківка у кількості 1428 шт. за ціною 385 грн. на суму 549 780 грн.

Також 09.09.2019р. на електронну адресу відповідача <ІНФОРМАЦІЯ_3> з електронної адреси ОСОБА_1 <ІНФОРМАЦІЯ_2> надійшов лист, в якому повідомлено про незначну доробку специфікації на вимогу керівництва, з проханням розглянути і відкоригувати у разі необхідності. У вкладенні цього листа містився договір №05092019-1 від 05.09.2019р. та Специфікація №1 від 05.09.2019р. до договору поставки №05092019-1 від 05.09.2019р., з корегуваннями щодо ціни за одиницю товару без ПДВ в розмірі 385 грн. та сумою без ПДВ 549 780 грн. та умовами щодо технічної характеристики Smart led брухківки.

В свою чергу відповідач 09.09.2019р. надіслав на електронну адресу ОСОБА_1 <ІНФОРМАЦІЯ_2> лист з повідомленням про погодження.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач перерахував відповідачу 549 890 грн у відповідності до платіжних доручень від 17.09.2019 №2110 на суму 274 890 грн, від 17.10.2019 №2335 на суму 60 000 грн, від 31.10.2019 №2467 на суму 35 000 грн, від 04.11.2019 №2482 на суму 60 000 грн, від 06.11.2019 №2500 на суму 60 000 грн та від 20.11.2019 №2625 на суму 60 000 грн.

В графі призначення платежу вказаних платіжних дорученнях зазначено, що підставою перерахування грошових коштів є: оплата рах. №12 від 09.09.2019р. без ПДВ.

29.12.2020 позивач надіслав відповідачу лист за вих.№28/12 від 28.12.2020, якому заявив вимогу протягом 10 днів банківських днів з моменту отримання даної вимоги повернути позивачу грошові кошти в розмірі 549 890 грн.

Вказаний лист, який надісланий позивачу на адресу: АДРЕСА_1 , не був вручений відповідачу, про що свідчить трекінг відстеження почтового відправлення із сайту Укрпошти за №602.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що перерахував на користь відповідача грошові кошти без достатньої правової підстави, а тому останній на підставі ст. 1212 ЦК України має повернути такі кошти.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції погодився із доводами позивача, визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Статтями 202, 203, 205 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України).

Статтею 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За приписами ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Статтею 642 ЦК України регламентовано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до п. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду.

Колегія суддів зазначає, що загальний порядок укладення договорів врегульований положеннями, зокрема, статей 205, 207, 638-642 Цивільного кодексу України та статті 181 Господарського кодексу України.

З аналізу зазначених норм убачається, що за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій (постанова Верховного Суду від 17.12.2018 по справі №912/1883/17).

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 р. у справі № 923/459/18, від 15.08. 2018р. у справі № 914/777/17, а також у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.

Так, акцепт оферти у формі єдиного документа робиться шляхом підписання договору та проставлення печатки на обох екземплярах договору, один з яких повертається контрагенту. Оферта, зроблена у спрощений спосіб, акцептується у той самий спосіб, в якому була зроблена пропозиція про вступ у договірні відносини: листом, факсограмою тощо.

У разі недотримання сторонами письмової форми правочину, для з`ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів частини другої статті 205 ЦК України, яка регламентує, що поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, та підтверджено представником позивача від час судового засідання суду апеляційної інстанції, між сторонами велися перемовини щодо укладення договору поставки шляхом обміну електронними листами.

За умовами договору поставки, щодо якого між сторонами велися перемовини, відповідач повинен був взяти на себе зобов`язання з поставки товару на користь позивача, найменування якого визначено у Специфікації до договору.

Так, у відповідно до наявної у матеріалах справи Специфікації, відповідач повинен був поставити позивачеві Smart Led Бруківку у кількості 1428 шт та вартістю 549 780 грн.

З наявних матеріалів справи вбачається, та не заперечується позивачем, що ним було отримано від відповідача рахунок на оплату №12 від 09.09.2019, який містить реквізити постачальника (ФОП Оніщенко В.А.) та покупця (ТОВ «Комунікаційні та інженерні мережі»), найменування товару Smart Led Бруківку, кількість 1428 шт та його загальну вартість 549 780 грн.

Також, наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач у відповідності до платіжних доручень від 17.09.2019 №2110 на суму 274 890 грн, від 17.10.2019 №2335 на суму 60 000 грн, від 31.10.2019 №2467 на суму 35 000 грн, від 04.11.2019 №2482 на суму 60 000 грн, від 06.11.2019 №2500 на суму 60 000 грн та від 20.11.2019 №2625 на суму 60 000 грн загалом перерахував на користь відповідача 549 890 грн.

При цьому, в графі призначення платежу у вказаних платіжних дорученнях зазначено, що підставою перерахування грошових коштів є оплата рах. №12 від 09.09.2019.

З урахуванням наведеного, у даному випадку офертою відповідача є надсилання рахунку на оплату №12 від 09.09.2019 на суму 549 780 грн, а факт прийняття пропозиції відповідача позивачем є вчинення відповідних конклюдентних дій, зокрема оплата даного рахунку, що підтверджується платіжним дорученням.

Відтак, з огляду на відсутність належних та достатніх доказів саме підписання між сторонами договору поставки, проте, враховуючи здійснення позивачем оплати коштів у відповідності до виставленого відповідачем рахунку, що свідчить про конклюдентні дії, колегія суддів вважає, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, у зв`язку з чим між ними склалися зобов`язальні правовідносини.

Втім, звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції, позивач із посиланням на положення статті 1212 ЦК України вказав на безпідставність перерахування грошових коштів на користь відповідача.

Так, відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15.

Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норми глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13.

Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що між сторонами був укладений договір поставки у спрощений спосіб шляхом направлення відповідачем рахунку на оплату товару та здійснення позивачем його безпосередньої оплати. Спірні кошти сплачено позивачем на виконання договору, відповідно, такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано згідно з положеннями статті 1212 ЦК України, як такі що перераховані без достатньої правової підстави.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки місцевого господарського суду щодо безпідставності набуття відповідачем грошових коштів, обґрунтованості заявлених позовних вимог та їх задоволення.

Судова колегія зазначає, що дійсно, як стверджує позивач, у рахунку на оплату №12 від 09.09.2019 відсутній підпис особи, яка такий рахунок склала.

Однак, як вже було зазначено вище та підтверджується наявними матеріалами справи, даний рахунок був надісланий відповідачем позивачеві шляхом обміну сторонами електронними листами, як пропозиція укладення договору у спрощений спосіб, в свою чергу позивач з такою пропозицією погодився, про що свідчить вчинення останнім дій щодо оплати такого рахунку.

При цьому колегія суддів зазначає, що рахунок на оплату №12 від 09.09.2019 міститься усі реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію.

Так, у наявний рахунок на оплату №12 від 09.09.2019 містить реквізити одержувача, дані, які надають змогу встановити постачальника та покупця, найменування товару, його кількість, вартість за одиницю товару та загальну вартість.

Судова колегія також зазначає, що є нелогічними та непослідовними твердження та дії позивача, які полягають у тривалому, неодноразовому перерахуванні грошових коштів із зазначенням в призначені платежу рахунку №12 від 09.09.2019, який за твердженням позивача не є належним доказом, оскільки не містить підпису відповідача.

При цьому, стверджуючи про вчинення таких безпідставних, як вважає позивач, дій бухгалтером підприємства, ТОВ "Комунікаційні та інженерні мережі" не надало жодних доказів на підтвердження притягнення даної особи до відповідальності, свідчень даної особи, тощо.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати від 10 квітня 2019 року у справі N 390/34/17.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Аналіз судової практики свідчить про те, що добросовісність при виконанні юридичних обов`язків повинна мати місце як при виконанні договору (дії сторін мають виключати обман, скритність, угода має бути виконана відповідно до її мети й об`єкта, сторони мають прагнути максимально точно виконати зміст зобов`язань, дотримуючись умов щодо строків, якості, місця виконання тощо), так і виконанні інших (недоговірних) обов`язків.

Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також публічного інтересу. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами.

Так, на переконання колегії суддів перерахування позивачем протягом тривалого часу, а саме з вересня 2019 по листопад 2019, шістю різними платежами, значної суми грошових коштів, із зазначенням у призначені платежу виставленого відповідачем рахунку, в якому вказано про поставку товару щодо якого між сторонами велися перемовини, не можна вважати безпідставним та помилковим, а таке пояснення розумним, оскільки це б суперечило таким стандартам поведінки осіб у цивільних правовідносинах як добросовісність та розумність (ст.ст. 3, 12 ЦК України).

Слід також відзначити, що останнє перерахування грошових коштів позивачем на користь відповідача відбулось 20.11.2019, у той же час із вимогою про повернення грошових коштів позивач звернувся до відповідача 29.12.2020, тобто більш ніж через рік після повного перерахування грошових коштів на користь відповідача, що також не може свідчити про добросовісну поведінку позивача, який вважає, що безпідставно перерахував грошові кошти на користь відповідача.

Колегія суддів також вважає безпідставними твердження позивача щодо невиконання відповідачем зобов`язань з поставки визначеного у рахунку товару, оскільки дослідження питання не(виконання) відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором укладеним у спрощений спосіб не стосується предмету даного спору та не входить до предмету доказування.

З огляду на наведене колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції помилковими.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2021 по справі №916/320/21 скасувати.

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комунікаційні та інженерні мережі" на користь Фізичної особи-підприємця Оніщенка Володимира Анатолійовича 12 372 грн 55 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.10.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Мишкіна М.А.