ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2021 р. Справа№ 910/2844/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: Капленко Г.С.;

від відповідача: Лісовський А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року

у справі №910/2844/21 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСТОРГ-ІНВЕСТ"

до Концерну "Військторгсервіс"

про стягнення 552 190, 03 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСТОРГ-ІНВЕСТ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерту "Військторгсервіс" про стягнення суми грошових коштів у розмірі 552 190, 03 грн, з яких: 501 656, 84 грн основна заборгованість, 5 515, 63 грн 3% річних, 22 955, 09 грн інфляційних втрат та 22 062, 53 грн пені.

Позовні вимоги з посиланням на ст. 526, 530, 625, 629, 692 Цивільного кодексу України, ст. 173, 193, 229, 230, 232, 265 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Концерну "Військторгсервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСТОРГ-ІНВЕСТ" 472 411 грн 46 коп. основного боргу, 20 621 грн 46 коп. пені, 21 258 грн 52 коп. інфляційних втрат, 5 155 грн 37 коп. 3 % річних, 7 791 грн 71 коп. судового збору та 16 828 грн 18 коп. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості в розмірі 472 411, 46 грн зі сплати за поставлений позивачем товар. Доказів протилежного відповідачем суду не надано та не спростовано, в зв`язку з чим, позов у частині стягнення суми основної заборгованості підлягає частковому задоволенню.

Також суд першої інстанції здійснив власний розрахунок пені, інфляційних втрат та 3 % річних, а також дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Концерн "Військторгсервіс" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року у справі №910/2844/21 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За доводами апелянта, судом першої інстанції неодноразово відмовлено відповідачі у розгляді справи за правилами загального позовного провадження, не було враховано та застосовано положення ст. 90 ГПК України і не взято до уваги норми ч. 5 ст. 126 ГПК України. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено належним чином подані докази сторонами, а саме не вивчено товарно-транспортні накладні, які не містять вказівки на посаду та прізвище відповідальної особи. Апелянт також вказав, що доданий до позовної заяви акт звірки взаємних розрахунків за період вересень 2020 взагалі не містить зазначення посади нібито представника відповідача, а має лише підпис невстановленої особи. Також апелянт наголосив на тому, що судом першої інстанції неправомірно не було прийнято до уваги докази наявності сплати заборгованості у розмірі 200 000,00 грн. Апелянт також зазначив, що підписи, які містяться в договорі про надання правової допомоги № 709/м від 06.07.2020 та додаткових угодах № 4 від 15.01.2021, додатку № 1 до додаткової угоди № 4 від 15.01.2021 не співпадають та не є ідентичними, а тому вочевидь не належать одній і тій же особі. Також апелянт вказав, що судом першої інстанції не було оцінено співмірність розміру понесених стороною витрат із часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2021 року для розгляду справи №910/2844/21 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Барсук М.А. (Дідиченко М.А.), судді - Пономаренко Є.Ю, Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду на 29.09.2021.

До Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСТОРГ-ІНВЕСТ" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення Північного апеляційного господарського суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСТОРГ-ІНВЕСТ" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Засідання суду, призначене на 29.09.2021 року, не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді Барсук М.А. (Дідиченко М. А.) у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2021 призначено розгляд справи на 13.10.2021.

Позиції представників сторін

16.09.2021 на електронну пошту суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

30.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (надалі - постачальник) та Концерном "Військторгсервіс" (надалі - покупець) укладено договір поставки №1/П-2020 (надалі - договір) відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується на умовах, передбачених цим договором, постачати в асортименті продукти харчування (надалі - товар) покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар. Товар, що постачається, повинен відповідати описам до продуктів харчування з 1001 по 5021 найменування продуктів до каталогу продуктів харчування, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15.11.2019 № 591.

Відповідно до п.1.2 договору, найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 2.1. договору, поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника .

Право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (надалі - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику (п.2.4. договору).

Пунктами 3.2., 3.3. договору визначено, що загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору. Всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Відповідно до п. 6.2. договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 9.1. договору).

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 472 411, 46 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: № 238 на суму 22 014, 72 грн, № 237 на суму 86 247, 72 грн, № 239 на суму 13 394, 35 грн, № 236 на суму 93 597, 66 грн, № 235 на суму 3 748, 68 грн, № 234 на суму 93 597, 66 грн, № 242 на суму 84 979, 89 грн, № 241 на суму 69 151, 49 грн, № 240 на суму 5679, 29 грн від 18.09.2020 та товарно-транспортними накладними №№ Р238, Р237, Р239, Р236, Р235, Р234, Р242, Р241, Р240 від 18.09.2020, які підписані та скріплені печатками обох сторін без зауважень.

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної оплати поставленого товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 501 656, 84 грн, та 5 515, 63 грн 3% річних, 22 955, 09 грн інфляційних втрат і 22 062, 53 грн пені.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В матеріалах справи містяться видаткові накладні № 238 на суму 22 014, 72 грн, № 237 на суму 86 247, 72 грн, № 239 на суму 13 394, 35 грн, № 236 на суму 93 597, 66 грн, № 235 на суму 3 748, 68 грн, № 234 на суму 93 597, 66 грн, № 242 на суму 84 979, 89 грн, № 241 на суму 69 151, 49 грн, № 240 на суму 5679, 29 грн від 18.09.2020, а всього на загальну суму 472 411, 46 грн., та відповідні товарно-транспортні накладні №№ Р238, Р237, Р239, Р236, Р235, Р234, Р242, Р241, Р240 від 18.09.2020, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не містять посади та прізвища відповідальної особи, яка їх підписала від імені Концерну "Військторгсервіс", а отже, вказані документи не відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Однак колегія суддів відхиляє вказані доводи апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань та фінансових результатів.

Тобто, факт проведення сторонами у справі господарських операцій, що стосуються виконання ними зобов`язань, повинен підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» мають бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Колегія суддів зазначає, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні та товарно-транспортні накладні дають можливість ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСТОРГ-ІНВЕСТ" та Концерн "Військторгсервіс", і можливості встановити обсяг господарської операції (поставку товару).

Крім того, підпис особи, який міститься на накладних від імені відповідача, скріплена печаткою.

Відповідно до пунктів 1, 5, 9, 10 розділу 3 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року N 1000/5 право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом.

На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Розпорядчим документом керівника установи визначаються порядок використання, місце зберігання печатки установи і посадові особи, відповідальні за її зберігання, а також перелік посадових осіб, підписи яких скріплюються печаткою установи.

Облік усіх печаток та штампів, що застосовуються в установі, ведеться у журналі за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Видача печаток, штампів посадовим особам здійснюється під підпис у відповідному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа (вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.12.2018 у справі № 915/878/16).

Особи, які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства, призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Всі визначені у цьому позові документи - видаткові накладні та товарно-транспортні накладні містять відтиск печатки відповідача, що є засвідченням легітимності підпису перед третіми особами.

Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний, зокрема, на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 відсутність у накладних вказівки на прізвище та ініціали особи, яка отримала товар за цими накладними, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така накладна є неналежним доказом у справі.

Доводи відповідача про те, що Котенко О.М. не підписував накладні не підтверджені належними доказами, а посилання відповідача на очевидну відмінність його підпису на накладних та інших документах не може бути прийнято судом до уваги, оскільки відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що додані до матеріалів справи видаткові накладні є неналежними доказами.

Крім того, факт поставки товару відповідачем не заперечується.

Так, у позовній заяві позивач також просив стягнути заборгованість за видатковою накладною № 233 від 18.09.2020 на суму 29 242, 32 грн. Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи така видаткова накладна відсутня, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити факт поставки за зазначеною накладною.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи умови пункту 3.3. договору, останнім днем оплати товару за вище зазначеними видатковими накладними є 09.10.2020. Тому у зв`язку зі спливом такого строку, період виникнення заборгованості почався саме з 10.10.2020.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що розрахунки за договором здійснювалися відповідачем в цілому, а не окремо за кожною накладною, у зв`язку з чим, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано здійснення 25.09.2020 оплати за поставлений товару у розмірі 200 000,00 грн.

Судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Як зазначає позивач в позові та у відповіді на відзив, на виконання умов договору поставки №1/П-2020 позивачем в період з 05.05.2020 по 24.10.2020 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 12 155 048, 72 грн.; станом на 29.04.2021 заборгованість відповідача складає 3 821 958,96 грн.; відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснює розрахунки за товар, у зв`язку з чим, здійснені відповідачем часткові оплати зараховуються позивачем в рахунок погашення заборгованості, яка виникла раніше.

Позивачем надано суду підписані обома сторонами акти звірки взаєморозрахунків за період з травня по серпень 2020 та за вересень 2020, які стосуються інших, більш ранніх періодів, та з яких вбачається, що правовідносини сторін за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 є тривалими, оскільки позивач з травня 2020 неодноразово поставляв відповідачу товар окремими партіями, а відповідач частково їх оплачував.

У постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

А тому, підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 08.05.2018 у справі №910/16725/17, від 17.10.2018 у справі №905/3063/17, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17.

У цій справі поставка позивачем товару у жовтні 2020 за спірними накладними підтверджується первинним документами (договором, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, податковими накладними), у зв`язку з чим, акт звірки може бути лише додатковим (факультативним) доказом.

Відповідач не заперечує факт отримання ним товару від позивача, як за спірними накладними, так і за поставками, які відбувалися раніше.

Як вбачається з доданої до матеріалів справи виписки з рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк» за період з 30.04.2020 по 07.05.2021, після спірних у цій справі поставок товару відповідач 25.09.2020 перерахував позивачу грошові кошти в розмірі 300 000,00 грн. з призначенням платежу «за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)».

Позивачем надано суду акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 26.04.2021, підписаний позивачем в односторонньому порядку, в якому відображено поставки товару в межах договору №1/П-2020 від 30.04.2020 та здійснені відповідачем оплати.

Вказаний акт містить додаток та картку рахунка філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс», в якому позивач детально відобразив порядок зарахування ним сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості за конкретною накладною.

Так, сплачені відповідачем 25.09.2020 грошові кошти в розмірі 300 000,00 грн. зараховано в рахунок часткової оплати накладних № 189 від 20.08.2020, № 197 від 25.08.2020 та повної оплати накладних № 190, 191 від 20.08.2020.

Зазначені вище акт звірки взаєморозрахунків та додаток до нього не підписані відповідачем, а тому розцінюється судом як розрахунок позивача в розрізі всіх здійснених поставок товару за договором №1/П-2020 від 30.04.2020.

Згідно положень ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Верховний Суд в постанові від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 зазначив про те, що можливість застосування ст.534 ЦК України ставиться в залежність від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст.534 ЦПК України застосовуватися не може.

У випадку, якщо платіж буде отриманий без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості, розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст.534 ЦК України.

Правовою підставою для даного висновку є «Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» (п.3.8), затверджена постановою Національного банку Україні від 21.01.2004р. № 22, та «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (п.1.2), затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95., згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

В договорі №1/П-2020 від 30.04.2020 сторонами не узгоджено порядок зарахування коштів, що надходять як оплата за поставку.

Як вбачається з виписки з рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк», відповідачем при оплаті призначення платежу чітко визначено не було, а вказувалась загальна підстава - «за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)» без зазначення конкретної видаткової накладної або періоду заборгованості.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що в даному випадку розподіл коштів здійснюється відповідно до ст. 534 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача та висновки суду першої інстанції про те, що здійснена відповідачем 25.09.2020 часткова оплата врахована позивачем, як погашення заборгованості за попередніми видатковими накладними, які не є спірними у цій справі.

Відповідач, заперечуючи проти розрахунків позивача, всупереч положенням ч.1 ст.74 ГПК України, власного контррозрахунку не надав, розрахунок позивача та порядок зарахування ним коштів не спростував, не представив суду доказів погашення заборгованості за спірними у цій справі накладними.

Приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за договором поставки позивачем взяті на себе зобов`язання були виконані належним чином, тоді як відповідачем в порушення умов договору поставлений товар був оплачений частково, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог у сумі 472 411,46 грн.

Стосовно нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем розрахунок 3 % річних здійснений невірно, оскільки за видатковими накладними № 234, 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242 від 18.09.2020 останній день оплати товару - 09.10.2020, отже період нарахування 3% річних за вказаними видатковими накладними починається - 10.10.2020.

А тому, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних у сумі 5 155, 37 грн. за період з 10.10.2020 по 19.02.2021 та 21 258, 52 грн. інфляційних втрат за період жовтень 2020 року - січень 2021.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до пункту 6.2. договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, здійснений позивачем розрахунок пені є невірним, оскільки ним невірно визначено початок періоду нарахування заборгованості.

З урахуванням того, що останній день оплати товару - 09.10.2020, то період нарахування пені починається - 10.10.2020, а тому за вірно здійсненим судом першої інстанції розрахунком з урахуванням існуючої заборгованості, розмір пені за період з 10.10.2020 по 19.02.2021 становить 20 621,46 грн.

Стосовно посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме відхилення заявлених клопотань відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/2844/21, визнано справу малозначною та розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2021 заяву відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення з підстав того, що спір у даній справі не є складним з огляду на наявні в ній матеріали, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Згідно з частиною третьою статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 247 зазначеного Кодексу у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи: 1) про банкрутство; 2) за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; 3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій); 4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції; 6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю); 7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна; 8) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 9) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 частини 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Місцевий господарський суд, урахувавши наведені положення законодавства, розглянув справу у спрощеному провадженні, не порушуючи вимог процесуального закону. Обставин протилежного відповідач не довів, як і не зазначив, яким саме чином суд позбавив його можливості подати всі належні та допустимі докази і пояснення, адже відповідач мав право подати або витребувати документи, які, як він вважав, можуть вплинути на вирішення спору по суті та прийняття законного судового рішення.

Стосовно посилання апелянта на недотримання судом першої інстанції вимог ст. 90 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 90 ГПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.

Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання.

Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.

Так, на виконання вимог ухвали суду 27.05.2021 від представника позивача на електронну адресу суду надійшли додаткові пояснення в справі, які містять відповіді на поставлені відповідачем запитання.

Однак, оскільки відповіді на поставлені відповідачем запитання подані до без додержання належної форми (зокрема особа, яка їх надавала не повідомлялась про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень) та за відсутності доказів надіслання їх на адресу відповідача, суд не прийняв такі відповіді до уваги.

Оскільки виходячи із правового аналізу норм чинного процесуального закону письмове опитування учасників як свідків є одним із видів доказів, на підставі яких може бути встановлено наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторони, а тому за відсутності останніх суд мав можливість оцінити обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог на підставі інших доказів, поданих сторонами у справі.

А тому твердження про неможливість подальшого розгляду справи за відсутності відповіді на поставлені запитання колегія суддів відхиляє.

Крім того, позивачем у суді першої інстанції були заявлені до стягнення з відповідача 18 543, 80 грн витрат на оплату послуг адвоката.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача долучено до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги № 709/м від 06.07.2020, додаткову угоду від 16.05.2021 № 4 до договору № 709/м про надання правової допомоги від 06.07.2020, додаток № 1 додаткової угоди № 4 від 15.01.2021 з узгодженою вартістю адвокатських послуг, копію ордеру серії ЗП № 128581, копію розрахунку витрат на правову допомогу № 1 від 18.02.2021, копію акту надання послуг № 5 від 18.02.2021 та копію рахунку на оплату № 18 від 18.02.2021.

Відповідно до п.1.1 договору, замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику, у відповідності до умов договору, правничої допомоги з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити.

Згідно п.3.1 договору, вартість послуг складається з витрат на правничу допомогу та гонорару.

У пункті 1.3. додаткової угоди від 15.01.2021 № 4 до договору № 709/м про надання правової допомоги від 06.07.2020 сторони узгодили, що винагорода адвокату в результаті позитивного вирішення спору у розмірі 2 % від задоволеної судом суми позову, яка сплачується до винесення рішення та корегується за результатами судового рішення, також вартість окремих видів адвокатських послуг погоджено в додатку № 1 до цієї додаткової угоди.

Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу № 1 від 18.02.2021 розрахунок розміру винагороди становить:

1 год. надання консультації - 500, 00 грн;

3 год. ознайомлення з документацією - 1 000, 00 грн;

6 год. підготовка позовної заяви про стягнення боргу - 5 000, 00 грн;

2 год. підготовка ціни позову - 1 000, 00 грн;

гонорар адвоката 11 043, 80 грн.

Загальна сума - 18 543, 80 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що підписи адвоката Марциха Я.О. на договорі про надання правової допомоги від 06.07.2020, а також на додаткових угодах до нього різняться, у зв`язку з чим, вони не є належними доказами.

Колегія суддів відзначає, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлена ст. 204 Цивільного кодексу України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 № 6-301цс15 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі №916/5073/15).

Колегією суддів враховано, що на виконання договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього адвокатом надано, а позивачем прийнято та оплачено послуги.

Доводи відповідача в цій частині є припущеннями, не обґрунтовані і не підтверджені будь-якими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом.

Відповідно до правової позиці Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" тлумачить "гонорар успіху" як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом. Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

Представником позивача долучено копію платіжного доручення № 105 від 19.02.2021 про сплату 18 543, 80 грн за послуги з правничої допомоги на підставі рахунку № 18 від 18.02.2021, договору про надання правової допомоги № 709/м від 06.07.2020 та додаткової угоди № 4 від 15.01.2021.

Відповідач посилається на те, що адвокатське об`єднання "Компанія "Довіра" надавало правову допомогу позивачу у інших аналогічних спорах про стягнення коштів з Концерну "Військторгсервіс", а отже, адвокат не витратив багато часу на підготовку документів у цій справі.

Судова колегія не погоджується з доводами апелянта, оскільки у кожній справі адвокат вивчає нові докази, формує правову позицію та здійснює розрахунки.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.

При цьому, обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Однак, відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу апелянт до суду першої інстанції не подавав.

Твердження відповідача про неможливість подачі відповідного клопотання у зв`язку з неотриманням ним відповіді на поставлені позивачу питання в порядку ст. 90 ГПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки така обставина, як неотримання відповідей на поставлені запитання, не обмежує сторону у подачі відповідного клопотання в порядку ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України.

А тому, враховуючи п. 1.3. додаткової угоди від 15.01.2021 № 4 до договору № 709/м про надання правової допомоги від 06.07.2020, беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо правомірності відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 17 888,84 грн.

Оскільки судом першої інстанції було частково задоволено позовні вимоги, а тому і витрати позивача на професійну правничу допомогу правомірно розподілено між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року у справі № 910/2844/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року у справі № 910/2844/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року у справі № 910/2844/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/2844/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 25.10.2021

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко