ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1857/21

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В. за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К, дослідивши матеріали справи

За позовомПриватне підприємство «ТАУРУС-ЛТД»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «ФАСТІВСЬКА НАФТОБАЗА»
пророзірвання договору та стягнення 219 076,60 грн.
Учасники судового процесу:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «ТАУРУС-ЛТД» звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАСТІВСЬКА НАФТОБАЗА» про розірвання договору та стягнення 219 076,60 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем, як постачальником, умов договору поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 від 30.05.2018, в частині непоставки товару. У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про розірвання договору № 30-05/18-03 від 30.05.2018, стягнення 199 160,55 грн. основного боргу та 19 916,05 грн. штрафу.

Ухвалою суду від 29.06.2021 відкрито провадження по справі № 911/1857/21. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження; зобов`язано позивача надати суду оригінали всіх документів по суті спору, доданих до позовної заяви (для огляду); надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу для подання відповіді на відзив. Ухвалою суду від 29.06.2021 судом вирішено призначити підготовче засідання на 15.07.2021.

09.07.2021 на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання б/н від 09.07.2021 (вх. № 16734/21 від 12.07.2021), в якому просить суд провести судове засідання, призначене на 15.07.2021 о 16:20, в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Черкаському окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2021, у зв`язку із перебуванням судді Сокуренко Л.В. у відпустці, вказана заява була передана до розгляду судді Янюк О.С..

Ухвалою суду від 12.07.2021 клопотання позивача б/н від 09.07.2021 (вх. №16734/21 від 12.07.2021) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції залишено без задоволення.

15.07.2021 в судове засідання сторони не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, у той час, як про дату та час розгляду даної справи були повідомлені належним чином. Ухвалою суду від 15.07.2021, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче судове засідання на 25.08.2021.

З метою повідомлення позивача та відповідача про дату судового засідання, 15.07.2021 судом складено ухвалу-повідомлення, яку направлено рекомендованим листом на адресу місцезнаходження сторін.

29.07.2021 від Приватного підприємства «ТАУРУС-ЛТД» на адресу суду надійшло клопотання б/н від 27.07.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому позивач просить суд призначене судове засідання на 25.08.2021 о 16:00 провести в режимі відеоконференції та забезпечити його проведення в приміщенні Черкаського окружного адміністративного суду.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В., з 22.07.2021 по 13.08.2021 перебувала у відпустці, тому клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 911/1857/21, було розглянуто суддею після виходу судді з відпустки.

Ухвалою суду від 18.08.2021 клопотання позивача б/н від 27.07.2021 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції залишено без задоволення.

25.08.2021 у судове засідання сторони повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, у той час, як про дату та час розгляду даної справи були повідомлені належним чином. Ухвалою суду від 25.08.2021, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче судове засідання на 23.09.2021.

З метою повідомлення позивача та відповідача про дату судового засідання, 26.08.2021 судом складено ухвалу-повідомлення, яку направлено рекомендованим листом на адресу місцезнаходження сторін.

23.09.2021 у судове засідання прибув представник позивача та надав усні пояснення по суті спору; представник відповідача втретє у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, у той час, як про дату та час розгляду даної справи були повідомлений належним чином. Ухвалою суду вирішено закрити підготовче судове провадження та призначити справу № 911/1857/21 до судового розгляду по суті на 21.10.2021, яка занесена до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення відповідача про дату судового засідання, 27.09.2021 судом складено ухвалу-повідомлення, яку направлено рекомендованим листом на адресу місцезнаходження відповідача.

21.10.2021 у судове засідання сторони не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, у той час, як про дату та час розгляду даної справи були повідомлені належним чином.

Наразі, суд наголошує, що представник відповідача, в судові засідання жодного разу не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, позовних вимог не оспорив, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою суду, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, проте, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 21.10.2021 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області,

ВСТАНОВИВ:

30.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фастівська Нафтобаза» (далі постачальник, відповідач) та Приватним підприємством «Таурус-ЛТД» (далі покупець, позивач) укладено договір поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 (далі договір).

Пунктами 1.1 та 1.2 зазначеного правочину сторони узгодили, що постачальник зобов`язується передати покупцю у власність нафтопродукти (іменовані далі «товар»), а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти на умовах, викладених у договорі, найменування, кількість та ціна яких вказується в накладних документах на товар та додатках до договору, які оформлюються на кожну окрему партію товару.

Номенклатура товару, його кількість та ціна встановлюються сторонами за обопільною згодою на базі письмової заявки покупця й зазначаються в додатках до договору, розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/чи в відвантажувальних документах (видаткових накладних) на товар, які складають невід`ємну частину договору.

Судом встановлено, що позивач на виконання умов договору здійснив передоплату на загальну суму 16 471 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 548 від 16.06.2020 на суму 2 212 500,00 грн., № 510 від 02.06.2020 на суму 1 026 000,00 грн., № 411 від 05.05.2020 на суму 1 807 500,00 грн.,№ 396 від 28.04.2020 на суму 3 025 000,00 грн., № 55 від 09.01.2020 на суму 2 095 000,00 грн., № 48 від 03.01.2020 на суму 2 060 000,00 грн., № 568 від 23.06.2020 на суму 2 272 500,00 грн. та № 1768 від 18.05.2020 на суму 1 972 500,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до п. 1.3 та 1.5 договору, одиниця виміру: літри/тони (згідно письмової заявки покупця на поставку товару). Поставка товару здійснюється окремими партіями, погодженими сторонами.

Згідно з п. п. 2.1 та 2.2 договору, покупець зобов`язаний надіслати письмову заявку постачальнику. Товар поставляється погодженими партіями відповідно до письмової заявки, яку надає покупець постачальнику, та у відповідності із рахунком-фактурою на поставку тої чи іншої партії товару. Поставка товару підтверджується видатковими накладними на товар, підписаними представниками обох сторін.

Судом встановлено, що відповідачем, за період дії договору, було поставлено відповідачу товар на загальну суму 15 908 128,45 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних. Зазначені видаткові накладні підписані сторонами без будь-яких зауважень і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що 06.02.2020 позивач повернув суму передоплати в сумі 363 711,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2919 від 06.02.2020. У зв`язку із цим переплата відповідача склала 199 160,55 грн..

26.02.2021 позивач листом вих. № 24 направив відповідачу письмову заявку на поставку нафтопродуктів, у якій просив поставити товар, паливо дизельне ДТ-Л-К5 сорт С в кількості -13146л на суму 199 160,55 грн. в семиденний строк, від дня пред`явлення заявки. Зазначена заявка залишена відповідачем без відповіді.

Відповідно до п. п. 8.1 та 8.3 договору, спори та розбіжності які можуть виникнути між сторонами при виконанні цього договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Досудове врегулювання спорів є обов`язковим.

На виконання вищезазначених умов договору, 22.03.2021 листом вих. № 49 позивач направив на адресу відповідача претензію, якою відмовився від товару відповідно до заявки вих. № 24 від 26.02.2021 та вимагав повернення передоплати в сумі 199 160,55 грн. у строк до 02.04.2021 р.. Однак, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді.

28.05.2021 позивач листом вих. № 94 повторно повідомив про відмову від товару згідно заявки № 24 від 26.02.2021, вимагав повернення передоплати в сумі 199 160,55 грн. та просив розірвати договір поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 від 30.05.2018 за згодою сторін. Разом з листом позивачем було направлено відповідачу додаткову угоду № 1 до договору поставки у двох примірниках та акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку позивача. Зазначений лист залишений відповідачем без уваги.

Станом на день звернення позивача до суду, відповідачем не виконано свої зобов`язання за договором в частині здійснення поставки товару на загальну суму 190 160,55 грн.. Крім того, відповідачем не повернуто, на вимогу позивача, передплати в сумі 190 160,55 грн.. у зв`язку із цим у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 190 160,55 грн.. Протилежного не доведено, доказів здійснення поставки або повернення передплати суду не надано.

Відповідно до п. 7.1 договору, цей договір набирає чинності з дати його укладання та дає до 31.12.2021 року, а в частині розрахунків до їх повного виконання.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 від 30.05.2018, як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Відповідно до частини 1 та 2 статті Стаття 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Позивач у позовній заяві просить суд розірвати договір поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 від 30.05.2018.

Наразі, господарський суд зазначає, що відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини 1 статті 665 ЦКУ у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Як встановлено судом та зазначалося раніше, 26.02.2021 позивач листом вих. № 24 направив відповідачу письмову заявку на поставку нафтопродуктів, у якій просив поставити товар, паливо дизельне ДТ-Л-К5 сорт С в кількості -13146л на суму 199 160,55 грн. в семиденний строк, від дня пред`явлення заявки. Зазначена заявка залишена відповідачем без відповіді.

У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору в частині непоставлення товару у визначений строк, позивачем складено та направлено відповідачу претензію вих. № 49 від 22.03.2021, відповідно до змісту якої позивач відмовився від товару відповідно до заявки вих. № 24 від 26.02.2021 та вимагав повернення передоплати в сумі 199 160,55 грн. у строк до 02.04.2021 р.. Однак, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді.

28.05.2021 позивач листом вих. № 94 повторно повідомив про відмову від товару згідно заявки № 24 від 26.02.2021, вимагав повернення передоплати в сумі 199 160,55 грн. та просив розірвати договір поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 від 30.05.2018 за згодою сторін. Разом з листом позивачем було направлено відповідачу додаткову угоду № 1 до договору поставки у двох примірниках та акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку позивача (копія листа та докази направлення наявні у матеріалах справи). Зазначений лист залишений відповідачем без уваги.

Оскільки умовами договору не встановлено умов односторонньої відмови від договору, позивач звернувся з відповідною вимогою до суду.

Відповідно до умов ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Враховуючи те, що з боку відповідача відбулися істотні порушення умов договору, (а саме: відмова від оплаченого товару), то зазначені дії призвели до порушення прав позивача.

Таким чином, суд, керуючись ст. ст. 626, 651 та 665 Цивільного кодексу України, вважає позовні вимоги позивача в частинні розірвання договору поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 від 30.05.2018 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В той же час, частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом та зазначалося раніше, позивач на виконання умов договору здійснив передоплату на загальну суму 16 471 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 548 від 16.06.2020 на суму 2 212 500,00 грн., № 510 від 02.06.2020 на суму 1 026 000,00 грн., № 411 від 05.05.2020 на суму 1 807 500,00 грн.,№ 396 від 28.04.2020 на суму 3 025 000,00 грн., № 55 від 09.01.2020 на суму 2 095 000,00 грн., № 48 від 03.01.2020 на суму 2 060 000,00 грн., № 568 від 23.06.2020 на суму 2 272 500,00 грн. та № 1768 від 18.05.2020 на суму 1 972 500,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідачем, за період дії договору, було поставлено відповідачу товар на загальну суму 15 908 128,45 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних. Зазначені видаткові накладні підписані сторонами без будь-яких зауважень і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач повернув суму передоплати в сумі 363 711,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2919 від 06.02.2020. Проте, переплата у розмірі 199 160,55 грн. відповідачем не повернута, товар не поставлений.

Згідно з п. п. 2.1 та 2.2 договору, покупець зобов`язаний надіслати письмову заявку постачальнику. Товар поставляється погодженими партіями відповідно до письмової заявки, яку надає покупець постачальнику, та у відповідності із рахунком-фактурою на поставку тої чи іншої партії товару. Поставка товару підтверджується видатковими накладними на товар, підписаними представниками обох сторін.

26.02.2021 позивач листом вих. № 24 направив відповідачу письмову заявку на поставку нафтопродуктів, у якій просив поставити товар, паливо дизельне ДТ-Л-К5 сорт С в кількості -13146л на суму 199 160,55 грн. в семиденний строк, від дня пред`явлення заявки. Зазначена заявка залишена відповідачем без відповіді.

Відповідно до ст. 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що кінцевий строк поставки товару до 05.03.2021 включно. Отже, строк здійснення поставки є таким, що настав.

Проте, відповідачем свої обов`язки в частині поставки товару по договору, у обсязі та строки виконано не було. Протилежного не доведено, доказів суду не надано.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове зобов`язання повернути кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання зобов`язання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із претензію вих. № 49 від 22.03.2021, відповідно до змісту якої позивач відмовився від товару відповідно до заявки вих. № 24 від 26.02.2021 та вимагав повернення передоплати в сумі 199 160,55 грн. у строк до 02.04.2021 р.. Однак, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді.

28.05.2021 позивач листом вих. № 94 повторно повідомив про відмову від товару згідно заявки № 24 від 26.02.2021, вимагав повернення передоплати в сумі 199 160,55 грн. та просив розірвати договір поставки нафтопродуктів № 30-05/18-03 від 30.05.2018 за згодою сторін. Разом з листом позивачем було направлено відповідачу додаткову угоду № 1 до договору поставки у двох примірниках та акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку позивача.

Разом із тим, зазначена претензія позивача відповідачем залишення без задоволення, грошові кошти позивачу не повернуті.

Враховуючи дату надходження зазначеного листа вих. № 94 від 28.05.2021 до поштового відділення відповідача (04.06.2021), з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, станом на дату звернення позивачем із позовом строк виконання відповідачем вимоги позивачу щодо повернення грошових коштів у сумі 199 160,55 грн. є таким, що настав.

В свою чергу, як встановлено судом раніше, відповідачем не здійснено повернення передоплати. Протилежного не доведено, доказів здійснення повернення грошових коштів до суду не надано.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 199 160,55 грн..

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.4 договору, у разі прострочення постачальником строків поставки товару, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від вартості непоставленого у строк товару.

Позивач за прострочення строків поставки товару, керуючись п. 5.4 договору нарахував та просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 19 916,05 грн..

Здійснивши перерахунок штрафу, з урахуванням умов договору, прострочення по поставці товару, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу підлягають повному задоволенню в сумі 19 916,05 грн...

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 5 556,16 грн..

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАСТІВСЬКА НАФТОБАЗА» (місцезнаходження: 08502, Київська обл., м. Фастів, вул. А. Шептицького, 8; ) на користь Приватне підприємство «ТАУРУС-ЛТД» (місцезнаходження: 18030, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Симиренківська, буд. 148; ) 199 160,55 грн. основного боргу, 16 916,05 грн. штрафу та 5 556,16 грн. судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду Київської області законної сили видати відповідний наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 256 та п. п. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.10.2021.

Суддя Л.В. Сокуренко