ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2021 р.

м. Київ

Справа № 911/1851/21

Господарський суд Київської області у складі судді Черногуза А.Ф. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест" (04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 18/14, оф. 311, )

до Університету державної фіскальної служби України (08201, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Університетська, буд. 31, )

про стягнення боргу, пені та 3% річних

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява №135-21 від 18.06.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест" до Університету державної фіскальної служби України про стягнення 98257,74 грн боргу за поставлений природний газ, 0,05 грн пені, та 1712,11 грн 3% річних.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач, зокрема, зазначає, що між ним та відповідачем 01.03.2020 укладено Договір постачання природного газу №2/20335833. Позивачем на виконання умов Договору у листопаді 2020 року здійснено поставку природного газу на суму 100562,05 грн, проте відповідач за поставлений газ сплатив лише частково у розмірі 2304,31 грн, у зв`язку з чим, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 98257,74 грн. У зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем боргу, позивачем нараховано останньому пеню та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.07.2021 вказану позовну заяву залишено без руху.

Позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області про залишення позовної заяви без руху подано заяву №190-21 від 22.07.2021 про виправлення недоліків позовної заяви. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього кодексу малозначними справами є, зокрема, справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, при цьому, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Оскільки, ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2021, відповідна справа є малозначною та підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, ухвалою від 16.08.2021 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу - відповіді на відзив до 09.09.2021; відповідачу - заперечень до 19.09.2021.

28.08.2021 до суду від відповідача надійшов відзив №1979/01-23 від 25.08.2021 в якому останній зазначив, що він не згоден з позицією, викладеною у позовній заві та повністю проти неї заперечує.

У зв`язку з зі спливом процесуальних строків на розгляд даної категорії справ, суд вважає за можливе розглядати дану справу за наявними документами, оскільки вважає, що сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест" (далі - позивач, постачальник) та Університетом державної фіскальної служби України (далі - відповідач, покупець) укладено Договір постачання природного газу №2/20335833 від 01.03.2020 (далі - Договір), за яким постачальник зобов`язується забезпечувати поставку у 2020 році природного газу (код згідно ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» - 09120000-6 - Газове паливо (природний газ для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню)) з урахуванням послуг з його транспортування, споживачу, а споживач зобов`язується приймати природний газ та своєчасно оплачувати його вартість відповідно до умов цього Договору (п 1.1. Договору).

Поставка природного газу здійснюється протягом періоду споживання з 01.03.2020 року по 15.10.2020 року в обсязі 570,00 тис.м.куб. Обсяг закупівлі може бути зменшений в залежності від реального фінансування видатків та за згодою сторін. Зобов`язання за цим Договором виникають у 2020 році, в межах асигнувань, встановлених кошторисом платіжні зобов`язанння виникають в залежності від реального фінансування (п. 1.2., 1.3. Договору).

Загальна вартість поставки за Договором становить 2108430,00 грн. Ціна газу включає тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами (послуга доступу до потужності). Ціна Договору може змінюватись протягом строку його дії. Зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до цього Договору. (п. 3.1., 3.2., 3.3. Договору).

Відповідно до п. 4.1., 4.3. Договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті на розрахунковий рахунок постачальника у вигляді 100% оплати до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом. Споживач має право на зменшення обсягу споживання та загальної вартості цього Договору залежно від реального фінансування видатків. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до цього Договору шляхом підписання додаткових угод.

В платіжних дорученнях споживач повинен обов`язково вказувати номер Договору, дату його підписання, призначення платежу. За наявності заборгованості у Споживача за даним договором постачальник зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по даному договору, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначенні платежу (п. 4.4. Договору).

Згідно умов пунктів 6.1., 6.2. Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. У разі не сплати за спожитий газ у строки, зазначені в п. 4.1. даного Договору, споживач сплачує на користь постачальника пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості, за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 11.1 Договору сторони визначили, що цей Договір набуває чинності з 01.03.2020 року та діє по 15.10.2020, в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Додатковою угодою №6 від 15.10.2020 до Договору №2/20335833 від 01.03.2020 сторони виклали пункт 11.1 в новій редакції « 11.1 цей договір набуває чинності з 01.03.2020 року та діє по 31.10.2020 а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Поряд з тим Додатковою угодою №8 до Договору сторони зменшили суму Договору на 448544,75 грн та виклали п. 3.1. у новій редакції: «Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 5953,20 грн з урахуванням ПДВ в тому числі: ціна природного газу 4961,00 грн; ПДВ у розмірі 20% до ціни газу 992,20 грн. Загальна вартість всього обсягу поставки складає 1659885,25 грн

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що на виконання умов вказаного Договору позивачем як постачальником поставлено відповідачу у листопаді 2020 року природного газу обсягом 16,8921 тис. м. куб., що підтверджується Актом №2292 за листопад 2020 року на постачання природного газу №2/203358833 від 01.03.2020. Також, позивач посилається на те, що підтвердженням постачання природного газу є інформація щодо спожитих обсягів природного газу споживачем у листопаді 2021 року (скріншот з інформаційної платформи ТОВ «Оператор ГТС).

Позивачем 10.12.2020 надіслано відповідачу рахунок на оплату №2440 на суму 100562,05 грн та Акт №2292 за листопад 2020 на суму 100562,05 грн, а відповідачем отримано 14.12.2020 вказані документи, що підтверджується інформацією з сайту Нова пошта по трек коду №7922, стверджує відповідач.

Поряд з тим, позивач стверджує, що відповідач оплатив поставлений природний газ за Актом №2292 за листопад 2020 лише частково, у розмірі 2304,31 грн, а отже, загальна сума заборгованості станом на 18.06.2021 за вказаним Актом складає 98257,74 грн. Також, у зв`язку з тим, що відповідач вчасно (до 15.12.2020) не оплатив вартість поставленого природного газу, позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 0,05 грн та 1712,11 трьох відсотків річних.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що дебіторська заборгованість між позивачем та відповідачем з березня по грудень 2020 року відсутня, загальна сума сплати за газ відповідачем здійснена у сумі 1650023,53 грн, що підтверджується актами приймання передачі природного газу та платіжними дорученням.

Також, відповідач стверджує, що Акт №2292 за листопад 2020 на суму 100562,05 грн, на який, як на підставу наявності боргу у відповідача посилається позивач не підписаний обома сторонами, а отже не є належним доказом. Поряд з тим, відповідач звертає увагу суду на те, що Договір постачання природного газу №2/20335833 від 01.03.2020 діяв до 30.10.2020, проте позивачем зазначається, що поставка природного газу згідно Акту та в межах даного Договору була здійснена у листопаді, тобто вже після спливу строку дії Договору.

Крім того, відповідач зазначає, що постачальником газу у період з 16.10.2020 по 31.12.2020 відповідно договору на постачання природного газу №41FT417-787-20 від 30.10.2020 був інший постачальник - ТОВ «Київоблгаз збут» (копія договору додається).

Суд дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази вважає за необхідне зазначити на наступному.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, а отже правовідносини, що до нього застосовуються, регулюються відповідними положеннями цивільного та господарського законодавства, а також Законом України «Про ринок природного газу».

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 266 Господарського кодексу України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Підставою для постачання природного газу споживачу є наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов. (пп. 3 п. 1 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених Постановою

Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року N 2496, далі - «Правила»).

Пунктом 11 Правил визначено, що розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу. У випадку недоплати вартості природного газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок відповідно до умов договору постачання природного газу. У разі переплати сума переплати зараховується в рахунок оплати на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу. Датою оплати рахунка (здійснення розрахунку) є дата, на яку були зараховані кошти на рахунок постачальника.

Частиною 2 ст. 267 Господарського кодексу України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З позовних матеріалів вбачається, що на підставу факту поставки природного газу за Договором №2/20335833 від 01.03.2020 позивач посилається, на Акт №2292 від 30.11.2020 (за листопад 2020 року) та на скріншот з інформаційної платформи ТОВ «Оператор ГТС».

Досліджуючи Акт №2292 від 30.11.2020 суд вважає за важливе наголосити на тому, що у даному акті позивачем зазначається про те, що постачальник передав, а споживач прийняв у період обліку з 01.11.2020 по 03.11.2020 природний газ обсягом 16,8921 тис.м3.

Водночас, Договір на постачання природного газу №2/20335833 від 01.03.2020, як вже зазначалось судом вище, був згідно Додатку №6 пролонгований до 31.10.2020, тобто зважаючи на обставини зазначені у Акті №2292 від 30.11.2020 суд змушений констатувати те, що вказаний Акт був складений позивачем поза межами дії Договору, також, відповідно в суду немає підстав стверджувати, що поставка газу була здійснена в межах строків дії Договору.

До того ж значимим є той факт, що Акт №2292 від 30.11.2020 підписаний лише односторонньо позивачем, при цьому не маючи схвалення (підпису) відповідача.

Крім того слід зауважити на тому що, як на доказ отримання відповідачем 14.12.2020 Акту №2292 від 30.11.2020 позивач посилається на інформацію з сайту Нова пошта по трек коду №7922 та на роздруковані експрес-накладні №7922 від 10.12.2020, проте вказані докази не дають суду можливості достеменно стверджувати, що саме цим відправленням відповідачу були надіслані рахунок на оплату №2440 та Акт №2292, позаяк позивачем не додано опису вкладення та/або не зазначено у вказаних експрес-накладних списку надісланих на адресу відповідача документів, а тому дані докази розцінюються судом таким, що не можуть підтвердити факт отримання відповідачем вищевказаних документів.

Щодо підстав посилання позивача на скріншот з інформаційної платформи ТОВ «Оператор ГТС» як на підставу поставки природного газу суд зазначає, що під розумінням поняття скріншот, розуміється фото всього екрану комп`ютера та відображення всієї інформації, яка міститься у даний момент на екрані монітора, завдяки якій, зокрема, можна встановити посилання (URL) з якого позивачем взято відповідну інформацію, проте, позивачем лише частково відображено інформацію, яку суд не може перевірити, ідентифікувати та розцінювати як належну та таку, що підтверджує або заперечує відповідні обставини.

Також, суд не може посилатись на наданий позивачем Акт звірки взаємних розрахунків №1294 від 15.06.2021 як на підставу наявності боргу у відповідача, позаяк вказаний акт не містить підпису останнього, а отже може мати ознаки такого, що складений на власну користь заінтересованою особою. Суд, з цих підстав, також не бере до уваги акт звірки, наданий відповідачем.

Між тим, надана позивачем банківська виписка з ПАТ КБ «Акорд Банк» №290/07-21 від 21.07.2021 не може бути беззаперечним підтвердженням несплати відповідачем коштів позивачу, позаяк дана довідка відображає надходження коштів на інший розрахунковий рахунок, ніж той, що зазначений у Договорі.

Отже, докази на які посилається позивач, як на підставу поставки газу за Договором відповідачу, лише потенційно мають ознаки наявності факту такої поставки, проте не дають суду підстави беззаперечно та остаточно констатувати факт поставки газу відповідачу, а відтак суд не може посилатись на вказані докази, позаяк рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Між тим, варто зауважити на тому, що в матеріалах справи наявні докази виконання Договору поставки природного газу №2/20335833 від 01.03.2020 у вигляді підписаних обома сторонами Актів приймання-передачі природного газу з квітня по листопад 2020 року та платіжних доручень, які підтверджують сплату відповідачем обсягів поставленого природного газу на суму 1650023,53 грн.

Про належне виконання зобов`язань за Договором відповідачем свідчить також відсутність скарг або заперечень позивача щодо своєчасності та повноти оплат, які були здійснені відповідачем згідно підписаниих обома сторонами Актів приймання-передачі природного газу з квітня по листопад 2020 року.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Таким чином, зважаючи на той факт, що сторони Додатковою угодою №8 зменшили ціну Договору до розміру 1659885,25 грн, а за всіма підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу здійснені відповідачем оплати складають 1650023,53 грн в суду є підстави розцінювати надані відповідачем докази як більш вірогідні ніж докази надані позивачем.

Також беручи до уваги, той факт, що позивачем не доведено належними, вірогідними та допустимими доказами наявність факту поставки природного газу за Актом №2292 від 30.11.2020 в суду не має підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 98257,74 грн боргу з відповідача, а відтак і не має підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 0,05 грн пені та 1712,11 грн 3% річних як похідних позовних вимог.

Отже, на підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги, про стягнення з відповідача 98257,74 грн боргу, 0,05 грн пені та 1712,11 грн 3% річних недоведеними необгрутованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Принагідно, суд зазначає, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.10.2021.

Суддя А.Ф. Черногуз