РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.10.2021Справа № 910/15358/20

За позовомАкціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Міленіум 2018»
простягнення 1 690 644,83 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Герасименко М.В.
від відповідача:Чернов О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі - «Банк») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міленіум 2018» (надалі - «Товариство») про стягнення 1 690 644,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання із сплати орендної плати за договором найму (оренди) майнового комплексу б/н від 12.02.2019, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 1 600 000,00 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 73 267,77 грн. та 3% річних у розмірі 17 377,06 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

05.11.2020 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Міленіум 2018» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на виникнення обставин, які унеможливлюють використання орендованого майна за призначенням та не залежать від відповідача і пов`язані з поширенням на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19. Крім того, відповідач вказує на те, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 у справі №910/15803/19 скасовано реєстрацію права власності позивача на спірне нерухоме майно, що свідчить про відсутність у нього права стягувати орендну плату за його користування відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволення позовних вимог.

13.11.2020 до Господарського суду міста Києва від Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вказує, що у спірний період відповідачем здійснювалася господарська діяльність та отримувався дохід, що спростовує твердження останнього про виникнення обставин, які унеможливлюють використання орендованого майна за призначенням.

14.12.2020 представником відповідача подано до суду клопотання про залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Артіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ардена» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, в задоволенні якого судом було відмовлено з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Згідно частини 3 статті 50 Господарського процесуального кодексу України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Судом встановлено, що заявником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того яким чином рішення суду у даній справі може вплинути на права та/або обов`язки вказаних осіб, що стало підставою для відмови у задоволенні даного клопотання.

Підготовче провадження у даній справі неодноразово відкладалося з метою надання сторонам можливості скористатися правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, а розгляд справи зупинявся у зв`язку з оскарженням проміжних ухвал суду.

Протокольною ухвалою суду від 09.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 ухвалено направити матеріали справи №910/15358/20 до Північного апеляційного господарського суду для перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду міста Києва 22.06.2021 про повернення позову ОСОБА_1 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, провадження у справі №910/15358/20 зупинено до повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2021 поновлено провадження у справі №910/15358/20 та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.10.2021.

Представник позивача в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні подав клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду міста Києва від 18.10.2021. Судом в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з огляду на наступне.

Пунктом 17.10 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6 - 8, 10, 12 - 14, 17, 19, 21, 31 - 33 частини першої статті 255 цього Кодексу (крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали.

Згідно з п. 17.12 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного чи касаційного провадження, якщо відповідно до підпункту 17.10 цього підпункту до суду апеляційної чи касаційної інстанції направляються всі матеріали справи.

В той же час, станом на момент проведення судового засідання 20.10.2021 у суду відсутні відомості про винесення Північним апеляційним господарським судом ухвали про відкриття апеляційного провадження на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.10.2021.

Більш того судом враховано, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У зв`язку з тим, що розгляд даної справи триває більше року, провадження у справі неодноразово зупинялося у зв`язку з необхідністю направлення матеріалів справи до судів вищих інстанцій для перегляду проміжних ухвал, а також те, що відповідачем не надано відомостей щодо відкриття апеляційного провадження на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.10.2021, клопотання відповідача про зупинення провадження у справі було залишено без задоволення.

В судовому засіданні 20.10.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.02.2019 між Банком (орендодавець) та Товариством (орендар) був укладений договір найму (оренди) майнового комплексу (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язується передати орендарю, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування (оренду) майновий комплекс (літ. А, Б, В, Г) загальною площею 17 206,70 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, просп. Голосіївський, 70. Майновий комплекс включає в себе всі стелі, підлоги, двері, дверні рами, вікна з рамами та склом, зовнішню та внутрішню поверхню всіх стін, труби, сантехнічне, інженерне та інше обладнання за умови, якщо все вище перераховане є невід`ємними від майнового комплексу.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що майновий комплекс належить орендодавцю на праві приватної власності відповідно до чинного законодавства України, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.09.2017.

Згідно з п. 1.4 Договору майновий комплекс надається орендарю для використання його у діяльності орендаря з метою розташування готелю та офісів.

За змістом п. 2.1 Договору майновий комплекс передається орендодавцем і приймається орендарем в оренду на умовах сплати останнім плати за користування майновим комплексом шляхом перерахування орендарем на банківський рахунок орендодавця коштів на підставі цього договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору розмір орендної плати за один повний календарний місяць користування майновим комплексом складає 750 000,00 грн. з ПДВ. Розмір орендної плати індексації не підлягає.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що орендна плата сплачується орендарем на підставі цього договору наступним чином:

- гарантійний платіж в розмірі 750 000,00 грн. сплачується орендарем протягом 5 банківських днів з дати укладення цього договору, який зараховується як орендна плата за останній місяць оренди з урахуванням п. 2.9 та п. 7.8 договору у випадку необхідності їх виконання, в передбаченому цим договору порядку;

- орендна плата за лютий 2019 року сплачується орендарем до 28.02.2019;

- за період з 01.03.2019 і до завершення строку оренди - орендна плата сплачується орендарем до 05 числа місяця, за який здійснюється оплата.

На підставі акту приймання-передачі майнового комплексу від 12.02.2019 позивач передав, а відповідач прийняв в оренду спірне нерухоме майно.

Додатковою угодою від 24.12.2019 до Договору сторонами встановлено, що з 01.01.2020 розмір орендної плати за один повний календарний місяць користування майновим комплексом становить 800 000,00 грн. з ПДВ.

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орендних платежів за травень та червень 2020 року, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 1 600 000,00 грн.

Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у їх сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання в оренду відповідачем майнового комплексу з 12.02.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що орендна плата сплачується орендарем до 05 числа місяця, за який здійснюється оплата.

Позивач вказує, що відповідачем не були сплачені орендні платежі за травень та червень 2020 року на загальну суму 1 600 000,00 грн., що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

В той же час, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на те, що у спірний період виникли обставини, що унеможливили використання орендованого майна за призначенням та не залежали від відповідача, а саме поширенням на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19. Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для застосування ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України та звільнення його від плати за користування майновим комплексом.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2020 №377) з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 установлено з 12 березня до 22 травня 2020 року на усій території України карантин, зокрема, заборонено до 22.05.2020 роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, крім провадження діяльності з надання фінансових послуг, діяльності фінансових установ і діяльності з інкасації та перевезення валютних цінностей, а також медичної практики, діяльності з виготовлення технічних та інших засобів реабілітації, ветеринарної практики, діяльності автозаправних комплексів, діяльності з продажу, надання в оренду, технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, періодичних випробувань автотранспортних засобів на предмет дорожньої безпеки, сертифікації транспортних засобів, їх частин та обладнання, технічного обслуговування реєстраторів розрахункових операцій, діяльності з підключення споживачів до Інтернету, поповнення рахунків мобільного зв`язку, сплати комунальних послуг та послуг доступу до Інтернету, ремонту офісної та комп`ютерної техніки, устаткування, приладдя, побутових виробів і предметів особистого вжитку, надання послуг хімчистки, поштової та кур`єрської діяльності, будівельних робіт, робіт із збирання і заготівлі відходів, діяльності кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг за умови забезпечення персоналу (зокрема захист обличчя, очей, рук) та відвідувачів засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, у тому числі виготовленими самостійно, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів.

Відповідно до приписів частин четвертої, шостої статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 14 такого змісту: « 14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини шостої статті 762 цього Кодексу».

Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік», який набрав чинності 18.04.2020, пункт 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в такій редакції: « 14. Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 ГК України, частин четвертої та шостої статті 762 ЦК України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо державної підтримки сфери культури, креативних індустрій, туризму, малого та середнього бізнесу у зв`язку з дією обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 16.07.2020, пункт 14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в такій редакції: « 14. Установити, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

У постанові Верховного Суду від 08.07.2021 у справі №910/8040/20 викладено такі висновки щодо питання застосування приписів частини шостої статті 762 ЦК України у контексті пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: у частині шостій статті 762 ЦК України відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження.

У пункті 6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 зазначено, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Відтак, для застосування частини шостої статті 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Тобто, орендар повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили, тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у справах №914/1248/18, №914/2264/17.

При цьому звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

В даному випадку суд враховує, що згідно положень п. 1.4 Договору майновий комплекс наданий орендарю для використання його у діяльності орендаря з метою розташування готелю та офісів.

В підтвердження тимчасового призупинення відповідачем господарської діяльності на період карантину, останнім долучено до матеріалів справи копію наказу №01-ЗД від 19.03.2020, відповідно до якого тимчасово призупиняється відповідачем господарська діяльність з надання готельних послуг з 23.03.2020 до нормалізації ситуації, а наказом №02-ЗД від 29.05.2020 частково відновлено господарську діяльність з надання готельних послуг з 01.06.2020.

Відтак, господарська діяльність відповідача у період з 23.02.2020 по 01.06.2020 була тимчасово призупинена виключно щодо надання готельних послуг, в той час як діяльність з передання орендованих приміщень в суборенду не зупинялася та продовжувала здійснюватися на загальних умовах.

Судом досліджені банківські виписки з рахунку відповідача, долучені позивачем до матеріалів справи, та встановлено, що протягом спірного періоду (травень-червень 2020 року) відповідач отримував грошові кошти від суборендарів за передані в суборенду приміщення (офіси), а також за надання готельних послуг, що повністю спростовує твердження відповідача про неможливість використання отриманого в оренду майнового комплексу у зв`язку з запровадженням карантинних заходів.

Більш того, рішенням постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке оформлено протоколом №10 від 16.03.2020, введено в дію обмежувальні заходи на території міста Києва, а саме максимально обмежено роботу готелів.

Тобто, вказаним розпорядчим актом діяльність готелів на території міста Києва була не заборонена та не зупинена, а лише обмежена, що також спростовує твердження відповідача про неможливість повного використання орендованого майнового комплексу у спірний період.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення Товариства від сплати орендних платежів за травень-червень 2020 року на підставі ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України.

Щодо твердження відповідача про наявність форс-мажорних обставин суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 6.2 Договору сторони не несуть відповідальністю за порушення своїх зобов`язань за договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинною, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання.

Пунктом 8.1 Договору визначено, що до форс-мажорних обставин належать: обставини непереборної сили або події надзвичайного характеру такі, як війна, повінь, землетрус; заборонні заходи вищих законодавствах та/або виконавчих органів державної влади, що виникли після укладення цього договору та які сторони не могли передбачити або запобігти їм вжитими заходами, якщо ці обставини вплинули на виконання ними своїх зобов`язань за даним договором. У цьому випадку термін виконання зобов`язань за цим договором змінюється за взаємною згодою, про що сторони укладають додаткову угоду до цього договору.

Згідно з п. 8.2 Договору у разі виникнення зазначених у п. 8.1 договору обставин сторони протягом 5 календарних днів письмово повідомляють одна одну про наявність цих обставин, підтверджуючи це відповідними офіційними документами. Якщо сторони без поважних причин не сповістили у зазначений строк про виникнення форс-мажорних обставин, то вони у подальшому не мають права вимагати зміни строків виконання умов цього договору.

Згідно з пп. 2 п. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Частинами 1, 2 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що торгово-промислові палати мають право, зокрема, проводити за дорученням державних органів незалежну експертизу проектів нормативно-правових актів з питань економіки, зовнішньоекономічних зв`язків, а також з інших питань, що стосуються прав та інтересів підприємців; проводити на замовлення українських та іноземних підприємців експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість; Торгово-промислова палата України та торгово-промислові палати України залучаються до надання експертних висновків про походження товарів в тих випадках, коли відповідно до міжнародних договорів України повноваження видачі сертифікатів походження товарів надані митному органу, якщо інше не визначено такими міжнародними договорами. Порядок надання експертних висновків встановлюється Кабінетом Міністрів України; виконувати інші повноваження, що не суперечать законодавству України. Методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов`язковими для застосування на всій території України.

В той же час, відповідачем в межах визначених Договором строків вимог зазначених положень Договору стосовно повідомлення кредитора про настання форс-мажорних обставин виконано не було, а також не було надано позивачу відповідний документ на підтвердження викладених обставин у встановлений строк.

Наявність в матеріалах справи сертифікату Київської торгово-промислової палати №3000-20-1267 від 19.07.2020 не може підтвердити настання форс-мажорних обставин стосовно обов`язку сплати відповідачем орендних платежів, оскільки стосується зобов`язання використовувати майновий комплекс за призначенням відповідно до умов договору.

Більш того, настання форс-мажорних обставин може передбачити тільки звільнення особи від відповідальності за невиконання зобов`язання, проте таке зобов`язання у будь-якому випадку має бути ним виконане після усунення зазначених обставин.

Також не приймаються до уваги твердження відповідача про те, що позивач володів майновим комплексом на неналежній правовій підставі, оскільки станом на момент розгляду даної справи по суті відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання недійсним правовстановлюючого документу, на підставі якого позивачем зареєстроване право власності на спірне майно. Суд відзначає, що саме позивач був власником майнового комплексу у спірний період (травень-червень 2020 року), а Договір оренди є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача орендної плати та інших платежів у розмірі 1 600 000,00 грн. на підставі Договору. Відповідачем вказана заборгованість не спростована. Доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства заборгованості з орендної плати у розмірі 1 600 000,00 грн. за Договором є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 73 267,77 грн. та 3% річних у розмірі 17 377,06 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 06.05.2020 по 30.09.2020.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.3 Договору передбачено, що у випадку заборгованості по виплаті орендної плати та/або інших платежів, передбачених цим договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1% від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 73 267,77 грн. та 3% річних у розмірі 17 377,06 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства заборгованості у розмірі 1 600 000,00 грн., пені у розмірі 73 267,77 грн. та 3% річних у розмірі 17 377,06 грн. задовольняються судом повністю.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міленіум 2018» (03040, м. Київ, просп. Голосіївський, 70; ідентифікаційний код 41817282) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ідентифікаційний код 14360570) заборгованість у розмірі 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) грн. 00 коп., пеню у розмірі 73 267 (сімдесят три тисячі двісті шістдесят сім) грн. 77 коп., інфляційні у розмірі 17 377 (сімнадцять тисяч триста сімдесят сім) грн. 06 коп. та судовий збір у розмірі 25 359 (двадцять п`ять тисяч триста п`ятдесят дев`ять) грн. 67 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.10.2021.

Суддя В.П. Босий