РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.10.2021Справа № 910/10558/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислових засобів індивідуального захисту" (03115, м. Київ, вул. М. Котельникова, буд. 1, кв. 42; ідентифікаційний код 38440953)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 31/11, офіс 87; ідентифікаційний код 24100060)

про стягнення 10 871, 53 грн,

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр промислових засобів індивідуального захисту" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова", в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10 871, 53 грн, яка складається із суми основного боргу - 9 179, 40 грн, інфляційних збитків - 1 173, 08 грн та 3 % річних - 519, 05 грн у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань оплатити поставлений позивачем товар згідно видаткової накладної № 2608 від 19.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд зазначає, що згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 037) ухвала про відкриття провадження відповідачем була отримана 20.07.2021. В той час, у запропонований в ухвалі від 06.07.2021 строк, відзиву на позовну заяву до суду не надходило.

Таким чином, приймаючи до уваги, що розгляд справи № 910/10558/21 здійснюється за правилами спрощеного провадження та враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр промислових засобів індивідуального захисту" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" (покупець) було досягнуто домовленостей, за якими позивач брав на себе зобов`язання поставити товар (костюм, респіратор та рукавиці), а відповідач - оплатити його вартість.

Позивач відзначає, що на виконання усного договору, ним було виставлено відповідачу рахунок № 2297 від 06.08.2019 на 9 179, 40 грн. з ПДВ з терміном оплати протягом трьох банківських днів, тобто, до 09.08.2019 включно.

На підставі вказаного рахунку та домовленостей 19.09.2019 позивачем було поставлено товар (костюм Л-1(3), респіратор ЗМ FFP1, респіратор "Хімік-2", рукавиці брезентові з подвійним налодонником) на загальну суму 9 179, 40 грн. за видатковою накладною № 2608 від 19.09.2019.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом позивач вказує, що відповідачем не було здійснено оплати поставленого товару, ані в строк до 09.08.2019, ані в подальшому, внаслідок чого в останнього й утворилася заборгованість в сумі 9 179, 40 грн. Крім того, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань з оплатити поставленого позивачем товару, останнім було здійснено нарахування інфляційних втрат в розмірі 1 173, 08 грн та 3 % річних в розмірі 519, 05 грн.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

За змістом ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно ст. 643 Цивільного кодексу України, якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

Дослідивши обставини щодо правової природи правовідносин, що виникли між сторонами з приводу поставки позивачем товару відповідачу згідно видаткової накладної № 2608 від 19.09.2019 та рахунку на оплату № 2297 від 06.08.2019, суд дійшов висновку про укладення між сторонами у спрощений спосіб договору поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За умовами статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу товар (костюм Л-1(3), респіратор ЗМ FFP1, респіратор "Хімік-2", рукавиці брезентові з подвійним налодонником) на загальну суму 9 179, 40 грн, що підтверджується наявною матеріалах справи видатковою накладною № 2608 від 19.09.2019.

У свою чергу відповідачем даний товар було прийнято без будь яких зауважень щодо його кількості, ціни та якості, про що свідчить підписана уповноваженими представниками сторін видаткова накладна № 2608 від 19.09.2019.

З огляду на що, суд дійшов висновку, що позивачем було належним чином поставлено товар відповідачу, який в свою чергу був прийнятий Лобановим В.М. на підставі довіреності № 45 від 10.07.2019.

За таких обставин у відповідача виник обов`язок сплатити кошти за поставлений позивачем товар.

Частинами 1, 2 та 3 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що між сторонами існувала домовленість щодо здійснення відповідачем оплати поставленого товару протягом трьох банківських днів, адже, у виставленому рахунку на оплату по замовленню № 2297 від 06.08.2019 було визначено, що рахунок дійсний до сплати протягом трьох банківських днів.

Суд погоджується з твердженнями позивача, стосовно того, що відповідач повинен був здійснити оплату поставленого товару у строк до 09.08.2019 включно.

Позивач звертався до відповідача з претензіями/вимогами щодо оплати товару № 03-03/20-1 від 03.03.2020 та № 22 від 01.07.2020 (докази направлення містяться в матеріалах справи).

Водночас, суд вказує, що докази здійснення відповідачем оплати товару, ані в строк до 09.08.2019 включно, ані в подальшому в матеріалах справи не містяться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, відповідач не спростував доводів позивача, та не надав доказів, щоб свідчили про протилежне, то за таких підстав, суд дійшов висновку, про існування заборгованості ТОВ Фірма "Технова" перед ТОВ "Центр промислових засобів індивідуального захисту" в розмірі 9 179, 40 грн. У зв`язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується нарахованих позивачем інфляційних втрат в розмірі 1 173, 08 грн та 3 % річних в розмірі 519, 05 грн, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань з оплатити поставленого товару, то суд вказує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахувань позивачем інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Таким чином, враховуючи викладене вище, здійснивши перерахунок 3 % річних у період з 12.08.2019 по 30.06.2021 та інфляційних витрат за повні місяці з 01.09.2019 по 30.06.2021, суд дійшов висновку, що позивачем арифметично вірно здійснено нарахування 3% в сумі 519, 05 грн та інфляційних втрат в сумі 1 173, 08 грн, а тому, вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислових засобів індивідуального захисту" - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 31/11, офіс 87; ідентифікаційний код 24100060) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислових засобів індивідуального захисту" (03115, м. Київ, вул. М. Котельникова, буд. 1, кв. 42; ідентифікаційний код 38440953) основний борг в розмірі 9 179 (дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн 40 коп., інфляційні втрати в розмірі 1 173 (одна тисяча сто сімдесят три) грн 08 коп., 3% річних в розмірі 519 (п`ятсот дев`ятнадцять) грн 05 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 18.10.2021

Суддя Д.О. Баранов