ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року Справа № 906/196/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Петухов М.Г.

суддя Гудак А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" на рішення господарського суду Житомирської області від 08.07.2021 р. у справі №906/196/21 (суддя Маріщенко Л.О., повний текст рішення складено 13.07.2021 року)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Юпіджі"

про стягнення 28 578,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 08.07.2021 р. у справі №906/196/21 у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Юпіджі" про стягнення 28578,00 грн. відмовлено повністю.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, зокрема, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні №9370 від 25.09.2019, №9446 від 26.09.2019 та ТТН №28724 від 25.09.2019, №28725 від 25.09.2019, №849252 від 25.09.2019, №025364 від 04.09.2019 не можуть вважатися доказом поставки товару за договором поставки №679-ДЗ-2019 від 05.08.2019 року, оскільки надані накладні не відповідають обов`язковим вимогам до первинних бухгалтерських документів.

Крім того, долучені позивачем до матеріалів справи копії податкових накладних від 25.09.2019 №1218 на суму 25 818,00 грн, від 26.09.2019 №1264 на суму 2 760,00 грн. та квитанції про їх реєстрацію в ЄРПН від 15.10.2019 не є самостійними доказами підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, зокрема, що судом першої інстанції не досліджено та не надано належну правову оцінку таким доказам, як видаткові накладні. Зазначає, що видаткові накладні, які надсилались на адресу відповідача є «іншими документами підтверджуючими поставку товару» в розумінні п.2.9. Договору, а тому сам факт надсилання їх відповідачу та відсутність обґрунтованої відмови відповідача у їх підписанні є підставою, вважати вищезазначені видаткові накладні підписаними сторонами.

Також апелянт вказує, що 22.01.2021 р. позивачем було надіслано відповідачу лист за вих. № 389 з актом звіряння розрахунків на загальну суму 28 578,00, і оскільки останнім жодних зауважень щодо вказаного акту не заявлено, відповідно до п. 4.5. договору він є визнаним і узгодженим.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено належним чином товарно-транспортні накладні, які наявні в матеріалах справи, оскільки вважає, що наявність в ТТН прізвища та ініціалів особи, що здійснила прийняття товару є достатньою інформацією для ідентифікації особи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юпіджі", своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не скористалось.

Частиною 3 ст. 263 ГПК України визначено, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, а також приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" на рішення господарського суду Житомирської області від 08.07.2021 р. у справі №906/196/21 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.08.2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Юпіджі" (покупець) укладено договір поставки №679-ДЗ-2019, відповідно до п.1.1 якого у порядку та на умовах визначених даним договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця товар, разом з товаросупровідною документацією, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його (а.с. 10-14).

Поставка товару здійснюється постачальником на підставі замовлення, що надається покупцем у порядку передбаченим цим договором, на умовах DDP склад-покупця (відповідно до ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року). У разі здійснення поставки товару третьою стороною (кур`єрською компанією) витрати на доставку покладаються на постачальника. Постачальник зобов`язаний поставити товар покупцю не пізніше ніж через 5 (п`ять) календарних днів з моменту здійснення покупцем 50% попередньої оплати в порядку, визначених даним договором (п. 2.3., п.2.4. договору).

Пунктом 2.5. договору встановлено, що сторони підтверджують, що видаткова накладна, яка підписана уповноваженими представниками сторін, прирівнюється до специфікації та становить невід`ємну частину даного договору. В разі підписання сторонами специфікацій на кожну окрему партію товару, ціна в ній не повинна відрізнятися від цін, що визначені у видатковій накладній.

Згідно п.4.5. договору кожна із сторін має право за результатами кожного місяця готувати акт звірки взаєморозрахунків та направляти його іншій стороні. Сторона зобов`язана протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання акту звірки підписати його та надіслати іншій стороні або заявити письмові мотивовані зауваження до акту. У випадку, якщо протягом встановленого строку одна із сторін не надасть іншій стороні підписаний акт звірки взаєморозрахунків або не заявить письмові зауваження, акт буде вважатись визнаним і узгодженим.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2023 року. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань за цим договором, які виникли до моменту закінчення його дії (п.9.1 договору).

03.12.2020 року позивачем на адресу відповідача був відправлений лист за вих. №341 з видатковими накладними №9370 від 25.09.2019 року на суму 25 818,00 грн. та №9446 від 26.09.2019 року на суму 2 760,00 грн. для підпису та скріплення печаткою ТОВ «Юпіджі».

20.01.2021 року позивачем повторно було надіслано на адресу відповідача видаткові накладні №9370 від 25.09.2019 року на суму 25 818,00 грн. та №9446 від 26.09.2019 року на суму 2 760,00 грн., а також акт звірки взаєморозрахунків.

В матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні серія ПЗО №28725 від 25.09.2019 р., ПЗО №28724 від 25.09.2019 р., № 849252 від 25.09.2019 р., згідно яких товар (щебінь) був розвантажений в с. Чабани та прийнятий відповідальною особою вантажоодержувача - Губаренком С.М.; а також товарно-транспортна накладна № 025364 від 04.09.2019 р., згідно якої товар (пісок) був розвантажений в с. Чабани та прийнятий відповідальною особою вантажоодержувача Сад В.О.

Також на виконання умов договору, а саме п. 3.7. позивач за допомогою програми «М.Е.Dok» зареєстрував та надіслав відповідачу податкові накладні за фактами поставки товару, які були ним отримані та зареєстровані в ЄРПН (а.с. 35-36).

В подальшому, позивач звернувся до відповідача з претензією за вих.№76 від 17.04.2020 р. щодо сплати простроченої заборгованості в розмірі 28 578,00 грн. Однак, відповіді від відповідача на претензію позивача від 17.04.2020 року не надходило.

Оскільки, відповідач добровільно не сплатив позивачу суму простроченої заборгованості в розмірі 28 578,00 грн., позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на зміст правовідносин, які склалися між сторонами, та характер взятих ними зобов`язань, суд дійшов висновку про те, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з поставки товару на підставі укладеного договору поставки від 05.08.2019 року.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК України).

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що здійснення ним поставки товару відповідачу на загальну суму 28 578,00 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме копіями видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, актом звірки взаєморозрахунків та податковими накладними, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 2.6., 2.7. договору передбачено, що право власності на товар, а також ризик його випадкової загибелі, знищення або випадкового пошкодження переходить від постачальника до покупця з дати фактичної передачі (приймання) товару, що підтверджується підписаними сторонами відповідними видатковими накладними. Передача товару постачальником та його приймання покупцем за кількістю, комплектністю, якістю та асортиментом здійснюється на підставі видаткової накладної відповідно до погодженого сторонами замовлення та/або виставленого рахунку-фактури.

Відповідно до п.2.9. договору, за відсутності претензій по кількості та якості покупець зобов`язується прийняти товар відповідно до умов договору шляхом підписання товарно-транспортних накладних (інших актів прийому-передачі), або інших документів підтверджуючих поставку товару/надання послуг (шляхових листів, нарядів, тощо та надати постачальнику його примірник, в протилежному випадку або у випадку необґрунтованості відмови у підписанні товарно-транспортних накладних (інших актів прийому-передачі), товарно-транспортні накладні, або інші документи, які підтверджують поставку товару (шляхових листів, нарядів тощо) вважається підписаним сторонами, а поставка належної якості та в повному об`ємі.

З наведеного вбачається, що сторонами договору визначено документи, які повинні відображати виконання умов договору в частині поставки товару та такими документами є видаткові накладні та товарно-транспортні накладні.

Однак, наявні в матеріалах справи видаткові накладні №9370 від 25.09.2019 року на суму 25 818,00 грн. та № 9446 від 26.09.2019 року на суму 2 760,00 грн. (а.с.21-22) не містять підпису та відтиску печатки відповідача, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, на підтвердження факту поставки відповідачем позивачу товару в сумі 28578 грн. на виконання умов договору поставки №679-ДЗ-2019 від 05.08.2019 року.

У наданих позивачем суду першої інстанції, як доказ на підтвердження здійснення поставки товару відповідачу, товарно-транспортних накладних №28724 від 25.09.2019, №28725 від 25.09.2019, №849252 від 25.09.2019 від імені вантажоодержувача міститься підпис та прізвище Губаренко С.М., а у товарно-транспортній накладній №025364 від 04.09.2019 міститься підпис та прізвище - Сад В.О.. Відтиску печатки відповідача вказані ТТН не містять (а.с. 27-30).

При цьому, у вказаних товарно-транспортних накладних та матеріалах справи відсутні посилання на довіреності вантажоодержувача, які б підтверджували повноваження вказаних осіб на отримання товару. Як вбачається з штатного розпису, затвердженого 09.07.2019 року, та довідки про штатну чисельність працівників ТОВ «ЮПІДЖІ» (а.с. 54-55), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є працівниками відповідача.

Положення частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи, що відповідач заперечує факт прийняття товару за вищевказаними ТТН, а також те, що в матеріалах справи відсутні посилання на довіреності вантажоодержувача, які б підтверджували повноваження зазначених в ТТН осіб на отримання товару та за умови, що зазначені фізичні особи не є працівниками ТОВ «ЮПІДЖІ», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені накладні не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження факту прийняття товару саме відповідачем.

Верховний Суд у своїх постановах від 04.11.2019 у справі №905/49/15 та від 29.11.2019 у справі №914/2267/18 звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Оцінюючи посилання апелянта на акт звірки взаєморозрахунків, як на доказ, що підтверджує поставку ним товару відповідачу на суму 28578грн, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В пункті 107 постанови Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 зазначено, що акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звіряння розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Підписання акту звіряння, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

З матеріалів справи вбачається, що акт звірки взаєморозрахунків (а.с. 26) не підписаний відповідачем ТОВ «ЮПІДЖІ» та матеріали справи не містять належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували інформацію наведену в акті, а тому вказаний акт звірки взаєморозрахунків не може бути доказом на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Посилання апелянта на податкові накладні від 25.09.2019 №1218 на суму 25 818,00 грн., від 26.09.2019 №1264 на суму 2 760,00 грн. та квитанції про їх реєстрацію в ЄРПН від 15.10.2019, як на доказ прийняття відповідачем товару, оцінюється судом апеляційної інстанції критично з огляду на таке.

Фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові накладні, які підтверджують лише порядок оподаткування цієї операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції та наявність правовідносин між сторонами (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.08.2020 р. у справі № 922/2081/19).

Також у постанові від 04.11.2019 р. у справі № 905/49/15 Верховний Суд дійшов висновку про те, що як доказ, податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару та його прийняття.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що долучені позивачем до матеріалів справи копії податкових накладних від 25.09.2019 №1218 на суму 25 818,00 грн., від 26.09.2019 №1264 на суму 2 760,00 грн. та квитанції про їх реєстрацію в ЄРПН від 15.10.2019 не є самостійними доказами підтвердження вчинених господарських операцій та враховуючи відсутність в матеріалах справи інших належних та допустимих доказів на підтвердження поставки товару, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Окрім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору поставки визначено, що для здійснення поставки товару продавець мав отримати в письмовій формі замовлення від покупця (п.2.1. договору), а також передбачено здійснення покупцем 50% попередньої оплати за замовлення (п. 2.4 договору).

Поряд з цим матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем попереднього замовлення на поставку товару та попередньої оплати замовлення. Наведене підтверджує, що відповідачем не здійснювалось жодних дій направлених на отримання товару від позивача.

Доводи апелянта, що в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача було підтверджено особу Губаренка С.М., яким підписано ТТН, як особу дотичну до господарської діяльності ТОВ "ЮПІДЖІ", не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки наведене не спростовує висновків суду про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем від позивача товару на суму 28578грн.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 р., серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 08.07.2021 р. у справі №906/196/21 залишити без змін, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "29" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.