ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2021 справа № 914/2313/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Н.Є. Березяк, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

справу № за позовом: 914/2313/21 Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Шеремети Ольги Олександрівни , м. Львів,
до відповідача:ОСОБА_2 , м. Львів,
про: стягнення заборгованості в розмірі 31 746,00 грн за надані послуги згідно Договору №21/201910 від 08.10.2019 та пені в розмірі 5678,27 грн,
ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Шеремети Ольги Олександрівни до Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 31 746,00 грн за надані послуги згідно Договору №21/201910 від 08.10.2019 та пені в розмірі 5678,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором генерування та розповсюдження електронних квитків щодо своєчасної та повної оплати послуг.

Ухвалою суду від 30.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін.

Відповідач, на виконання вимог ухвали суду від 30.08.2021, подав до суду 17.09.2021 (вх. №27737/21) відзив на позовну заяву, від 17.09.2021 б/н, в якому проти позову заперечив, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог зазначив про те, що за його підрахунками заборгованість Агента перед Принципалом за Агентським договором №21/201910 від 08.10.2019 становить 27710,75 грн.

Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, позивач подав до суду 04.10.2021 (вх.№23153/21) відповідь на відзив, в якому зазначив про те, що згідно Акту-звіту про надані послуги від 28.02.2020 року (додаток № 9 до Агентського договору №21/201910) Позивачем-принципалом ФОП Шереметою О.О. надано послуги, а відповідачем-агентом ОСОБА_2 не оплачено вказані послуги на загальну суму 28174,00 грн. Крім цього, 14.03.2020 року Позивачем-Принципалом ФОП Шереметою О.О. надано послуги, а Відповідачем-агентом ОСОБА_2 не оплачено вказані послуги на загальну суму 3572,00 грн, а разом не оплачено послуги на загальну суму 31746,00 грн.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Як вбачається в матеріалах справи, 08.10.2019 №21/201910 між суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Шеремета Ольгою Олександрівною (надалі Позивач) та суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_2 (надалі Відповідач) укладено агентський договір про генерування та розповсюдження електронних квитків (далі - Договір).

Згідно з п. 2.2.Договору Позивач-Принципал - суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа Шеремета О.О. доручає та надає право на онлайн продаж, а Відповідач- Агент- суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_2 зобов`язується від імені та за рахунок Позивача-Принципала здійснювати дії з генерування електронних квитків, шляхом обробки даних за допомогою мережі Інтернет. П.2.3 даного Договору вказує, що Позивач-Принципал зобов`язується сплатити Відповідачу-Агенту винагороду в терміни, передбачені Договором

У відповідності до п.5.1 Договору Відповідач - Агент протягом 3 робочих днів після закінчення звітного періоду складає та надсилає Позивачу-Принципалу Акт-звіт про надані послуги із зазначенням загальної кількості та суми генерованих квитків, а також суми, яка підлягає передачі Позивачу-Принципалу.

У відповідності до пункту 6.3. Договору кінцевий розрахунок відбувається впродовж 3-х днів після отримання Акту-звіту підписаного Позивачем-Принципалом, Відповідач - Агент здійснює виплату затвердженої в Акті-звіті суми на розрахунковий рахунок Позивача-Принципала, який в свою чергу повертає Відповідачу-Агенту винагороду згідно Акту-звіту.

Тобто, Відповідач має зобов`язання за Договором здійснювати генерування та продаж квитків на захід, який проводив Позивач та мав зобов`язання перераховувати всі отриманні грошові кошти за продаж відповідних квитків на розрахунковий рахунок Позивача.

Згідно п. 7.7. Договору № 21/201910 від 08.10.2019 року передбачена відповідальність сторони за порушення терміну виконання грошових зобов`язань, а саме Відповідач сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла протягом періоду за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний календарний день.

Як стверджує позивач, згідно Акту-звіту про надані послуги від 28.02.2020 року (додаток № 9 до Агентського договору №21/201910) Позивачем надано послуги, а відповідачем не оплачено вказані послуги на загальну суму 28174,00 грн.

Крім цього позивач зазначає, що 14.03.2020 року ФОП Шереметою О.О. надано послуги на суму 3572,00 грн., які Відповідачем не оплачено, проте доказів надання таких послуг до матеріалів справи не долучено.

Відтак, як зазначає позивач, відповідачем не оплачено послуги на загальну суму 31 746,00 грн у зв`язку з чим Позивачем було направлено Відповідачу претензію.

Докази надання відповіді на претензію, а також, докази сплати суми заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Відтак позивач звернувся з позовом до суду з матеріально- правовою вимогою про стягнення 31746,00 грн основного боргу та 5678,27 грн пені.

Згідно запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12.11.2020 відповідачем була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтовані та підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Статті 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України передбачають, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, що передбачено ст. 525 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 статті 295 Господарського кодексу України передбачено, що комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб`єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб`єкта, якого він представляє. Комерційним агентом може бути суб`єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 296 Господарського кодексу України агентські відносини виникають у разі: надання суб`єктом господарювання на підставі договору повноважень комерційному агентові на вчинення відповідних дій.

За агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов`язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами (ч.ч. 1, 2 ст. 297 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджено факт надання послуг з оброблення даних з метою генерації електронних квитків, що підтверджується Актом-Звітом про надані послуги від 28.02.2020.

Відтак, беручи до уваги, що на підставі Акту-Звіту про надані послуги від 28.02.2020 надано послуги на суму 34837,50 грн, які, як стверджує позивач, були оплачені частково, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 28 174,00 грн.

Доказів оплати по Акту-Звіту про надані послуги від 28.02.2020 матеріали справи не містять.

Беручи до уваги те, що позивачем заявлено до стягнення суму основного боргу за актом - звіту про надані послуги від 28.02.021 у розмірі 28174,00 грн, і у відповідності до ч.2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, то задоволенню підлягає нарахована позивачем сума основного боргу у розмірі 28 174,00 грн.

Однак, що стосується доводів позивача про те, що 14.03.2020 року Позивачем надано послуги на суму 3572,00, які відповідачем не оплачені, то слід зазначити, що в цій частині позовні вимоги не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову частині стягнення заборгованості в розмірі 3572,00 грн за послуги, докази надання яких в матеріал справи відсутні.

Що стосується заперечень відповідача про те, що за його підрахунками заборгованість відповідача перед позивачем становить лише 27 710,75 грн, що на його думку є підставою для відмови в задоволденні позову, то то суд звертає увагу відповідача на те, що останнім не надано доказів здійснення проплат крім як платіжного доручення від 04.05.2020 на 700 грн, а відтак такі твердження не беруться судом до уваги.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до п.2.3 Договору Принципал зобов`язується сплатити Агенту винагороду в порядку і терміни, передбачені Договором.

Відповідно до п. 3.14. Договору, до обов`язків Агента відноситься: своєчасне перераховування на розрахунковий рахунок Принципала грошових коштів, отриманих Агентом від Покупців в результаті генерування Електронних квитків в порядку, визначеному Договором.

Згідно п. 7.7. Договору передбачена відповідальність сторони за порушення терміну виконання грошових зобов`язань, а саме Відповідач сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла протягом періоду за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний календарний день.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення з 01.04.2020 по 27.07.2021 в сумі 5 678,27 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п.2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відтак, невірним є нарахування пені за весь час прострочення платежу, виходячи за межі шестимісячного строку нарахування, передбаченого ч.6 ст.232 ГК України.

Здійснивши розрахунок розміру пені, з врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 1992,19 грн.

Як вже зазначалось раніше, 12.11.2020 відповідачем була припинена господарська діяльність, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/8729/18 від 13.02.2019 року.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами доводів позовної заяви, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, відтак вважає, що позовні вимоги з підлягають до задоволення частково і до стягнення з відповідача належить 28 174, 00 основного боргу.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судовий збір покладається на відповідача в розмірі 1829,76 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДПРОУ НОМЕР_1 ) на користь Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Шеремети Ольги Олександрівни ( АДРЕСА_2 , код за ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) 28174,00 грн основаної заборгованості, 1992,19 грн пені та 1829,76 грн відшкодування витрат судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Березяк Н.Є.