ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2021 р. м. Київ Справа № 911/1425/21

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Ступаченко С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, місто Вишгород, вулиця Кургузова, будинок 3-В, код 13713569)
до
Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 )

про стягнення 621866,07 гривень

за участю представників учасників справи:
від позивача: Пироженко А.О.;

від відповідача: Онікійчук О.С., ОСОБА_1 ;

17.05.2021 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» (далі по тексту Підприємство/позивач) про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі по тексту Військова частина/відповідач) заборгованості за надані відповідачу послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за договором від 02.01.2020 у розмірі 541187,07 гривень, 3% річних у сумі 11821,24 гривень, інфляційних втрат у розмірі 36565,60 гривень, пені у розмірі 32292,16 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 02.01.2020 між ним та відповідачем укладено договір надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, на виконання якого позивач у період з січня по грудень 2020 року надав відповідачу відповідні послуги, оплата яких мала здійснюватись споживачем не пізніше 20 числа кожного місяця. Проте, як зазначає позивач, відповідач не оплатив надані позивачем послуги, в результаті чого утворилася стягувана сума боргу, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.05.2021 позовну заяву Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/1425/21 та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 23.06.2021.

На адресу суду 14.06.2021 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти пред`явлених позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

На адресу суду 08.07.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив із запереченнями проти доводів відповідача наведених у відзиві та додатковими доказами поданими на спростування доводів відповідача.

12.07.2021 до суду від позивача надійшли письмові пояснення по суті спору.

На адресу суду 04.08.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Підготовче судове засідання у справі неодноразово судом відкладалося та остаточно ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 04.08.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 08.09.2021.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Вишгородської районної ради «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які надає Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа»» від 19.12.2019 № 723-42-VII встановлено тарифи на послуги з централізованого водопостачання, які надає Підприємству (грн за 1 кв.м. з ПДВ): для населення 37,68; для бюджетних установ 41,96; для інших споживачів 47,43, а на послуги з централізованого водовідведення встановлено такі тарифи: для населення 22,81; для бюджетних установ 25,42; для інших споживачів 28,73.

У відповідності до п. 4 рішення Вишгородської районної ради від 19.12.2019 № 723-42-VII рішення набуває чинності через 15 днів з дня його офіційного оприлюднення в районній газеті «Слово», але не раніше 01.01.2020 та діє до 31.12.2020 включно.

01.01.2020 Синяківською сільською радою (замовник) та Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» (виконавець) укладено договір на оперативно-технічне обслуговування, предметом якого є обов`язок виконавця тимчасово, терміном на рік з дати підписання цього договору по 31.12.2020 провадити оперативне і технічне обслуговування водопровідно-каналізаційного господарства, а саме: водопровідної і каналізаційної мережі, водонапірної башти, свердловини та каналізаційної насосної станції, яке перебуває на балансі та у власності замовника і знаходиться в с. Синяк.

Листом від 03.01.2020 № 13/08 позивач звернувся до відповідача із пропозицією укласти договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Така пропозиція обумовлена позивачем тим, що Вишгородському районному комунальному підприємству «Вишгородтепломережа» передано в оперативне (тимчасове) обслуговування водопровідного господарства с. Синяк, через відмову від надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення попереднім надавачем, тому позивач просив відповідача повернути один примірник договору, оформлений належним чином. Додатком до цього листа є примірник договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 02.01.2020 на 4 арк. в двох примірниках.

До вказаного листа позивачем долучено докази отримання його відповідачем. В перебігу розгляду справи відповідач не заперечив факту отримання ним зазначеного вище листа. Проте, заперечував той факт, що до цього листа було долучено примірник зазначеного позивачем договору.

Листами від 20.04.2020 № 1/27-542, № 1/27-761, від 25.07.2020 № 1/27-958, №№ 1/27-1747, 1/27-1894, відповідач, посилаючись на ст. 61 Житлового кодексу України та п. 6 ст. 1, п.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», звертався до позивача із проханням укласти індивідуальні договори на постачання комунальних послуг, в тому числі послуг з водопостачання та водовідведення, із мешканцями будинку АДРЕСА_2 , який знаходиться на балансі військової частини НОМЕР_1 та є власністю Національної гвардії України.

Таке прохання відповідача аргументоване тим, що у останнього відсутні кошторисні призначення КЕКВ 2272 «Оплата водопостачання та водовідведення» на 2020 рік, а також у зв`язку із тим, що між військовою частиною НОМЕР_1 та мешканцями будинку АДРЕСА_2 укладені договори найму, згідно пункту 2.1.3. яких наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги. Таким чином, як зазначив відповідач у листах, мешканці будинку є індивідуальними споживачами, які за договорами найму використовують об`єкт нерухомості та вправі самостійно, в індивідуальному порядку укладати договори на постачання комунальних послуг.

У відповідь на лист відповідача від 15.07.2020 № 1/27-958 позивач листом від 05.08.2020 № 2059/08 повідомив відповідача про те, що Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено такої підстави для укладання договору надання комунальних послуг, як офіційна згода балансоутримувача державного майна.

Позивач зазначив, що враховуючи приписи Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та те, що Підприємство не є експлуатуючою організацією, а балансоутримувачем державного житлового фонду є Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, підстави для укладення Підприємством індивідувальних договорів з наймачами квартир відсутні.

Одночасно із вказаним листом позивач надіслав відповідачу рахунок на оплату від 30.06.2020 № 1170 та акт надання послуг від 30.06.2020 № 1198.

Факт направлення вказаного листа на адресу відповідача підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 06.08.2020, а факт його отримання відповідачем рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Листом від 05.02.2021 № 241/08 позивач повідомив відповідача про обліковану за ним заборгованість у розмірі 541187,07 гривень за надані у період з 01.01.2020 по 31.12.2020 послуги з водопостачання та водовідведення, у зв`язку з чим позивач запропонував відповідачу здійснити погашення заборгованості у позасудовому порядку.

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом позивач зазначив, що у відповідності до укладеного Синяківською сільською радою та Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» 01.01.2020 договору на оперативно-технічне обслуговування, а також на підставі договору надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 03.01.2020 № 13/08 укладеного з відповідачем, у період січень-грудень 2020 року надавав послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на об`єкт нерухомого майна за адресою: 07351, Київська область, Вишгородський район, с. Синяк, вулиця Київська, будинок 59.

Позивач вказує, що на підставі договору від 02.01.2021 № ВП 61 ним оформлено акти наданих споживачу послуг та відповідні актам рахунки на оплату цих послуг, а саме:

- акт № 278 за січень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 288 на вказану суму;

- акт № 440 за лютий 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 439 на вказану суму;

- акт № 724 за березень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 712 на вказану суму;

- акт № 924 за квітень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 901 на вказану суму;

- акт № 1139 за травень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1110 на вказану суму;

- акт № 1198 за червень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1170 на вказану суму;

- акт № 1263 за липень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1220 на вказану суму;

- акт № 1310 за серпень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1260 на вказану суму;

- акт № 1393 за вересень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1327 на вказану суму;

- акт № 1570 за жовтень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1494 на вказану суму;

- акт № 1704 за листопад 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1618 на вказану суму;

- акт № 2084 за грудень 2020 року на суму 45098,92 гривень та рахунок на оплату № 1996 на вказану суму.

Окрім іншого, за доводами позивача, споживачем наданих позивачем послуг є Військова частина НОМЕР_1 , оскільки вказана особа є балансоутримувачем будинку за яким здійснювалось централізоване водопостачання та водовідведення.

Відповідач, однак, як стверджує позивач, за отримані послуги не розрахувався та станом на день звернення до суду із розглядуваним позовом за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 541187,07 гривень.

Відповідач у відзиві на позов заперечив пред`явлені позивачем вимоги та просив суд відмовити у їх задоволенні з огляду на безпідставність та необґрунтованість таких вимог.

Аргументуючи свої заперечення відповідач вказує на те, що факт використання питної води наймачами приміщень за адресою: Київська область, с. Синяк, вулиця Київська, будинок 59, для задоволення власних потреб у водопостачанні та водовідведенні не свідчить про те, що відповідач в розумінні вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачем та те, що відноситься і до категорії інших споживачів. При цьому відповідач вказує, що неодноразово повідомляв позивача про укладені між Військовою частиною НОМЕР_1 та мешканцями будинку АДРЕСА_2 договори найму, з огляду на що просив позивача укласти із мешканцями будинку прямі договори на водопостачання та водовідведення, задля оплати наданих послуг.

Серед іншого, відповідач зазначає, що установчими документами позивача, останнього не уповноважено на надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що не відповідає статутним цілям Підприємства та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.
Як слідує з матеріалів справи позивач як на підставу своїх вимог посилається на те, що позивачем та відповідачем 03.01.2020 укладено договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, за яким у позивача як виконавця та відповідача як споживача виникли взаємні права та обов`язки. А саме на виконавця покладено обов`язок своєчасно надавати споживачеві послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, при цьому споживач зобов`язаний оплачувати надані послуги.

Дослідивши наданий позивачем договір, на який останній посилається як на підставу своїх вимог суд зазначає, що наданий позивачем договір підписаний тільки з боку Підприємства.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 3 статті 639 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Приписами частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Таким чином з наведених норм слідує, що підпис є невід`ємним реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Як вже зазначалось, наданий позивачем до матеріалів справи примірник договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не містять підпису особи з боку споживача, що свідчить про відсутність факту підписання цього договорів з боку відповідача.

У зв`язку з чим у суду відсутні підстави для висновку, що договір надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 03.01.2020 дійсно укладений сторонами, який породжує у сторін цього договору взаємні права та обов`язки обумовлені договором.

Разом із тим, правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовідведення між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (надалі Правила).

Предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Статтею 5 названого Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно положень ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

При цьому відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 цього Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами законодавства споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17.

Таким чином доводи відповідача із посиланням на п. 2.1. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 27.06.2008 № 190 щодо того, що відносини між виконавцем послуги з централізованого водопостачання та водовідведення та споживачем здійснюються виключно на договірних засадах спростовуються наведеними вище висновками суду.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» передбачено, що питне водопостачання - діяльність, пов`язана з виробництвом, транспортуванням та постачанням питної води споживачам питної води, охороною джерел та систем питного водопостачання; водовідведення - діяльність із збирання, транспортування та очищення стічних вод за допомогою систем централізованого водовідведення або інших споруд відведення та/або очищення стічних вод; підприємство централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів/систем централізованого водовідведення.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Відсутність укладеного сторонами договору обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на виконавцеві комунальної послуги не виключає можливості стягнення зі споживача на користь підприємства вартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Як зазначалося позивачем, а відповідачем в перебігу розгляду справи не заперечувалось, що об`єкт нерухомого майна за яким позивачем у період січень-грудень 2020 року надавались послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, розташований за адресою: Київська область, с. Синяк, вулиця Київська, будинок 59, перебуває на балансі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Рішенням Вишгородської районної ради «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які надає Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа»» від 19.12.2019 № 723-42-VII встановлено тарифи на послуги з централізованого водопостачання, які надає Підприємству (грн за 1 кв.м. з ПДВ): для населення 37,68; для бюджетних установ 41,96; для інших споживачів 47,43, а на послуги з централізованого водовідведення встановлено такі тарифи: для населення 22,81; для бюджетних установ 25,42; для інших споживачів 28,73.

Позивач стверджує, що протягом січня-грудня 2020 року ним надано відповідачу послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на загальну суму 541187,07 гривень, при цьому відповідні акти та рахунки, за доводами позивача, надсилалися на адресу відповідача. Та з огляду на те, що на об`єкті нерухомого майна будинку, який перебуває на балансі відповідача, відсутній лічильник, нарахування наданих позивачем послуг здійснювалось за нормами та тарифами встановленими рішеннями Вишгородської районної ради від 19.12.2019 № 723-42-VII та Синяківської сільської ради від 27.01.2020 № 2

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надсилання на адресу відповідача актів наданих послуг та відповідних рахунків наявних у матеріалах справи, водночас відповідач в перебігу розгляду справи не заперечував як факту надання позивачем та споживання відповідачем відповідних послуг, так і факту отримання ним актів наданих послуг та рахунків на оплату.

Пунктами 18, 20 Правил передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Таким чином, враховуючи положення законодавства, строк виконання відповідачем обов`язку з оплати наданих йому протягом спірного періоду послуг з централізованого водопостачання та водовідведення настав. Однак, відповідачем не надано до суду доказів оплати наданих позивачем послуг.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів оплати заборгованості за отримані послуги у загальному розмірі 541187,07 гривень, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 32292,16 гривень пені, 11821,24 гривень 3% річних та 36565,60 гривень інфляційних втрат розрахованих за загальний період з 21.02.2020 по 28.04.2021.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

Обґрунтовуючи підстави для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені позивач посилається на пункти 26 договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, якими передбачено, що споживач несе відповідальність за несвоєчасне внесення плати за послуги шляхом сплати пені.

Суд зазначає, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» тощо. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Отже, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Разом з тим, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань, як одиницю вимірювання такої санкції. Однак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення строків розрахунку.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18.

Як вже зазначалось з наявного у матеріалах справи договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, суд не може дійти висновку, що такий договір дійсно був укладений між сторонами, який би наділяв сторін взаємними правами та обов`язками обумовленими цим договором, відтак посилання позивача на умови договору, яким врегульовано настання відповідальності за порушення зобов`язання є недоречними.

Враховуючи, що угоди, якою передбачалась можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань сторонами укладено не було, то підстави для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом відсутні.

А тому суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 32292,16 гривень пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат на предмет правильності та обґрунтованості, з урахуванням встановлених судом обставин, судом встановлено, що вірно розрахований розмір належних до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат становлять 11832,17 гривень та 36565,60 гривень відповідно, відтак заявлені позивачем вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням встановлених судом обставин та оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та доведеністю матеріалами справи наявності у Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України заборгованості перед Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» у розмірі 541187,04 гривень, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а вимоги про стягнення з відповідача 32292,16 гривень пені, 11821,24 гривень 3% річних, 36565,60 гривень інфляційних втрат частковому задоволенню.

А саме суд приймає рішення про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» 541187,04 гривень основного боргу, 11821,17 гривень 3% річних та 36565,60 гривень інфляційних втрат.

Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 8843,61 гривень.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) на користь Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, місто Вишгород, вулиця Кургузова, будинок 3-В, код 13713569) 541187,04 гривень основного боргу, 11821,17 гривень 3% річних, 36565,60 гривень інфляційних втрат та 8843,61 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 01.11.2021.

Суддя Р.М. Колесник