ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2021 р. Справа№ 910/1221/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 21.10.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РВС БАНК"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.05.2021

у справі №910/1221/21 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом військового прокурора Київського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України

до Приватного акціонерного товариства "РВС Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Форма Т."

про стягнення 182.986,50 грн,

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Київського гарнізону звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою в інтересах Міністерства оборони України до Приватного акціонерного товариства "РВС Банк" про стягнення 182986,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем, як гарантом, не виконано свої зобов`язання з виплати позивачу грошових коштів за банківською гарантією №2998-18Г від 17.05.2018, виданою ним в забезпечення виконання зобов`язань Товариством з обмеженою відповідальністю "Форма Т." за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/18/198 від 25.05.2018, які виконано з порушенням встановлених термінів постачання товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/1221/21 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "РВС Банк" на користь Міністерства оборони України 182986,50 грн основного боргу. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "РВС Банк" на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону 2744,80 грн судового збору.

Місцевий господарський суд визнав позовні вимоги обґрунтованими та виходив з того, що гарантійний випадок за наданою відповідачем гарантією є таким, що настав, оскільки факт порушення виконання принципалом зобов`язання зі своєчасної поставки товару є доведеним, проте відповідачем, як гарантом, не виконано свого обов`язку з виплати грошової суми у розмірі 182986,50 грн за виданою ним банківською гарантією.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство "РВС БАНК" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/1221/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального права та процесуального права. Відповідач стверджує, що вимога Міноборони підписана особою за відсутності відповідних повноважень; вимога не відповідає формі та умовам гарантії; скаржник посилається на відсутність гарантійного випадку, з огляду на відсутність порушення внаслідок істотної зміни обставин, які є підставою для продовження строку виконання зобов`язань по поставці товару.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "РВС БАНК" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/1221/21; призначено до розгляду апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства.

14.07.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів - копію висновку про істотну зміну обставин, виданого Київською торгово-промисловою палатою за №1703-4/427 від 17.09.2018. В обґрунтування неможливості надання вказаної копії суду першої інстанції, скаржник посилається на відсутність у Акціонерного товариства "РВС Банк" такого доказу. При цьому, відповідач звернув увагу на те, що укладаючи додаткову угоду №2 від 05.11.2018 до договору поставки, якою погоджено продовжити строк поставки, сторони керувались, зокрема, експертним висновком про істотну зміну обставин, виданий Київською торгово-промисловою палатою за №1703-4/427 від 17.09.2018.

Колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання позивача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та третьої статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання суду першої інстанції, що об`єктивно не залежали від нього.

Посилання позивача на відсутність у відповідача висновку Київської торгово-промислової палати за №1703-4/427 від 17.09.2018 не визнається судом як винятковий випадок неможливості подання суду першої інстанції такого доказу, що об`єктивно не залежав від відповідача, оскільки отримання вказаного висновку залежало виключно від волевиявлення Приватного акціонерного товариства "РВС Банк".

В судовому засіданні апеляційної інстанції 05.10.2021 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/1221/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 05.10.2021 представники прокуратури, позивача заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 05.10.2021 оголошено перерву на 21.10.2021.

В судове засідання апеляційної інстанції 21.10.2021 представники відповідача, третьої особи не з`явились.

Колегія суддів звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду.

Оскільки явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників відповідача, третьої особи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

25.05.2018 між Міністерством оборони України (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Форма Т." (постачальником) укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/18/198, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовнику сумки (1892) (сумка-підсумок бойова-Р, вид 2, сумка-підсумок бойова-П, вид 2, кобура пістолетна універсальна, вид 2, сумка-підсумок бойова-А-30, вид 2), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначаються наведеною у п. 1.2. договору, згідно з якою всю передбачену договором продукцію постачальник зобов`язався поставити до 30.09.2018 (включно).

Додатковою угодою № 2 від 05.11.2018 сторони за договором поставки внесли зміни до цього договору визначивши строк постачання продукції до 25.10.2018 (включно).

Наявними у матеріалах справи актами приймального контролю товару за якістю № 4 від 26.10.2018, №5 від 02.11.2018, оголошеннями № 4 від 26.10.2018, №5 від 02.11.2018 підтверджується факт прострочення поставки товару за договором, а саме: сумок (сумка-підсумок бойова-П) у кількості 6000 шт. з простроченням в один день та сумки (кобура пістолетна універсальна) у кількості 6000 шт. з простроченням семи днів, що вказує на те, що свої зобов`язання щодо поставки товару Товариство з обмеженою відповідальністю "Форма Т." виконало з порушенням встановлених термінів постачання товару.

Виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Форма Т." зобов`язань за вказаним договором було забезпечене виданою Приватним акціонерним товариством "РВС Банк" банківською гарантією №2998-18Г від 17.05.2018 на суму 182986,50 грн, зі змісту якої вбачається, що банк зобов`язався сплатити на користь позивача суму цієї гарантії у випадку невиконання (неналежного виконання) Товариством з обмеженою відповідальністю "Форма Т." своїх зобов`язань за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/18/198. Зобов`язався безвідклично та безумовно виплатити позивачу суму, що складає 182986,50 грн, протягом 5-ти робочих днів після одержання письмової вимоги позивача, в якій стверджується про невиконання (неналежне виконання) Товариством з обмеженою відповідальністю "Форма Т." своїх зобов`язань за договором про закупівлю. Строк дії гарантії встановлений до 31.01.2019.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України гарантія є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом положень частини 1 статті 1, частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 14 Господарського кодексу України спеціальні норми Господарського кодексу, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами Цивільного кодексу, які містять відповідне загальне регулювання.

Отже, спеціальними нормами, які підлягають переважному застосуванню до спірних правовідносин у цій справі, є саме положення статті 200 Господарського кодексу України, відповідно до частин 1 та 4 якої гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2, 3 статті 563 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії; вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі, до якої додаються документи, зазначені у гарантії, та вказується, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Загальний порядок, умови надання та отримання банками гарантій/контргарантій та їх виконання урегульований Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України №639 від 15.12.2004, відповідно до підпункту 9 пункту 3 якого гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно з підпунктом 8 пункту 3 зазначеного Положення гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що в гарантії (письмовому підтвердженні) банк як гарант визначає вид та обсяг забезпечуваного ним зобов`язання боржника.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні наведеної норми, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів. По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися. По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності, можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов`язання.

За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).

Як встановлено вище, права та обов`язки позивача та третьої особи у цій справі виникли на підставі договору поставки для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/18/198.

Згідно зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що своєчасність поставки товару постачальником є критерієм належності виконання зобов`язання з поставки товару, то пропущення постачальником встановленого в договорі строку поставки товару буде свідчити про порушенням зобов`язання з поставки товару.

Відповідач як гарант за виданою ним банківською гарантією забезпечив саме належне виконання (без порушень) принципалом негрошового зобов`язання з поставки товару за договором, тобто в обсязі, порядку та у строки, встановлені договором поставки, а не лише виконання боржником (принципалом) зобов`язання з поставки товару у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредитору грошову суму відповідно до умов гарантії.

Врахувавши встановлені обставини, колегія суддів вважає, що гарантійний випадок за наданою відповідачем гарантією є таким, що настав, оскільки факт порушення принципалом виконання зобов`язання зі своєчасної поставки товару є доведеним, а у відповідача (гаранта) відповідно до частини 1 статті 563 Цивільного кодексу України за вимогою кредитора (бенефіціара) виник обов`язок сплатити позивачу (кредитору) грошову суму відповідно до умов виданої ним гарантії.

Зміст гарантії №2998-18Г від 17.05.2018 не містить застережень, які б ставили в залежність виплату банком гарантії від кількості днів прострочення боржником виконання основного зобов`язання. За змістом гарантії має значення лише сам факт порушення принципалом зобов`язання за договором. При цьому, одного лише факту наявності прострочення виконання основного зобов`язання (незалежно від періоду та обсягу простроченого зобов`язання) достатньо для заявлення бенефіціаром вимоги до гаранта про виплату відповідного забезпечення.

Відповідно до статті 562 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Отже, за своєю правовою природою гарантія має автономний (незалежний) характер від основного зобов`язання та відповідно не залежить від обставин припинення основного зобов`язання. У зв`язку з цим виплата гарантом суми, на яку видано гарантію, жодним чином не може зараховуватись в рахунок виконання основного зобов`язання та відповідно впливати на його чинність/припинення.

Аналогічна правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №910/2693/18.

Згідно з частинами другою - четвертою статті 563 Цивільного кодексу України вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Відповідно до частини першої статті 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Колегією суддів встановлено, що вимога позивача (кредитора) до гаранта про сплату грошової суми була надіслана ним у визначеному в гарантії порядку, відповідає вимогам, встановленим в гарантії, підписана уповноваженою особою, та отримана відповідачем у строки, встановлені в гарантії.

Врахувавши факт настання гарантійного випадку за гарантію №2998-18Г від 17.05.2018 (порушення виконання принципалом зобов`язання з поставки товару у строк, визначений договором) та невиконання відповідачем (гарантом) обов`язку з виплати грошової суми у розмірі 182986,50 грн за гарантією у встановлений в ній строк, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РВС БАНК" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2021 у справі №910/1221/21 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1221/21 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.10.2021.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир