ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2021 р. Справа №907/399/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Скрипчук О.С

суддів Марка Р.І.

Кравчук Н.М.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича, б/н від 14.07.2021 (вх. № місцевого суду 0231-02/5224/21від 16.07.2021, вх. № апеляційного суду 01-05/2643/21, 01-05/2650/21 від 03.08.2021)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 01.06.2021 (повний текст рішення складено та підписано 29.06.2021, м. Ужгород, суддя Пригара Л.І.)

у справі № 907/399/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м.Тячів, Закарпатська область

до відповідача: Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича, смт.Тересва, Тячівчськорго району, Закарпатської області

про стягнення 66 900,00 грн. заборгованості за надані послуги місця доставки митних вантажів

В С Т А Н О В И В :

ТзОВ «Термінал» звернулося до Господарського суду Закарпатської області із позовом до Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича про стягнення 66 900,00 грн. за надані послуги місця доставки митних вантажів (враховуючи заяву про зменшення позовних вимог).

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він на території на вул. Пролетарській, 2 в м. Тячів створив місце доставки митних вантажів, якому відповідно до Класифікатора місць прибуття, затвердженого наказом Державної митної служби України від 17.05.2011 № 295, та Переліку місць доставки, затвердженого наказом Державної митної служби України від 27.08.2012 № 426, присвоєно статус "місця прибуття митних вантажів" за кодом 305-002-1-1.

Позивач вказує, що в період з 20.06.2015 по 21.03.2016 відповідач здійснював митне оформлення своїх вантажів в режимі експорту в місці прибуття за кодом "305-002-1-1" і відповідно до акцептованих умов публічного договору повинен був сплачувати по 300 грн. за кожен день отримання послуг місця прибуття стосовно кожного митного оформлення вантажів. Однак, свої обов`язки відповідач виконав неналежним чином, внаслідок чого станом на момент пред`явлення позову його заборгованість за отримані послуги місця прибуття становить 66 900,00 грн. при митному оформленні вантажів в режимі експорту у 223 випадках, що підтверджується відомостями, які містяться у вантажно митних деклараціях.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 18.10.2018, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 у справі № 907/399/18 позовні вимоги ТОВ «Термінал» задоволено. Суд виніс рішення, яким стягнув з відповідача на користь позивача 66 900,00 грн. та 1 762 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору, а відповідач в період з 20.06.2015 по 21.03.2016 спожив надані позивачем послуги, згідно договору (послуги місця доставки митних вантажів, які полягають у використанні "місця прибуття 305-002-1-1" при митному оформленні вантажів в режимі ЕК10) на загальну суму 66 900,00 грн. Суд вказав, що вантажно-митні декларації підтверджують факт митного оформлення вантажів відповідача, що означає розміщення в зоні митного контролю вантажів для митного оформлення та декларування.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.04.2019 у справі № 907/399/18 скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.10.2018, справу № 907/399/18 направлено на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд вказав на те, що суди попередніх інстанцій особливостей порядку митного оформлення товарів та пов`язаних з ним особливостей укладення між сторонами публічного договору не врахували, внаслідок чого помилково пов`язали факт укладення між сторонами договору виключно з обставиною зазначення відповідачем коду території позивача при оформленні митних декларацій та дійшли передчасних висновків про те, що відповідачем спожито запропоновану позивачем послугу в кількості, яка дорівнює кількості оформлених першим у спірний період митних декларацій.

Верховний Суд зазначив, що у той же час зазначення відповідачем коду території позивача у графі 30 МД є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації та свідчить тільки про намір скористатися такою послугою. Враховуючи встановлені спеціальним митним законодавством особливості митного оформлення товарів, факт безпосереднього прийняття відповідачем публічної пропозиції позивача залежить виключно від дій (рішення) третьої особи органу доходів і зборів. Тобто фактичне споживання відповідачем публічної послуги може мати місце тільки у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про пред`явлення йому товару для митного оформлення, оскільки у цьому випадку виконання митних формальностей буде відбуватися безпосередньо у місці доставки товару, яке зазначено в графі 30 МД. При вирішенні спору суди не дослідили наявний в матеріалах справи лист Закарпатської митниці ДФС від 25.07.2018 №517/28/07-70-18, зміст якого може вплинути на оцінку правової природи спірних правовідносин.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.09.2019 у справі № 907/399/18 постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2019 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від у справі № 907/399/18 позов ТзОВ «Термінал» задоволено. Суд виніс рішення, яким стягнув з Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича на користь ТзОВ «Термінал» суму 66 900,00 грн. заборгованості за надані послуги місця доставки митних вантажів, а також суму 1 762 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Відмовлено у задоволенні заяви фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича про поворот виконання рішення суду у справі № 907/399/18.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у відповідності до ч. 8 ст. 264 Митного кодексу України встановлено, що з моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації. Факт закінчення митного оформлення вантажів у спірних випадках, який не заперечується Фізичною особою підприємцем Палінкаш І.М., що свідчить про те, що відповідач доставляв товари або транспорті засоби в місце прибуття, яке зазначене в графі 30 вантажно-митної декларації, а відтак, користувався послугами позивача.

Суд зазначив, що безпідставними є доводи відповідача про те, що товари не пред`являлись митному органу і їх огляд не проводився, оскільки проведення митного огляду є складовою частиною сукупності митних формальностей, які виконуються при митному оформленні вантажів та транспортних засобів комерційного призначення. При цьому, в будь якому випадку, в період здійснення митного оформлення вантаж повинен бути доставлений до місця його знаходження, вказаного в декларації, незалежно від пред`явлення його для огляду чи без такого.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Фізична особа підприємець Палінкаш Іван Михайлович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 01.06.2021 та в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції винесено незаконне рішення. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував, що приписами ч. 3 ст. 247 МК України встановлено, що митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється в будь-якому органі доходів і зборів з пред`явленням їх цьому органу, якщо інше не передбачено Митним кодексом України.

Апелянт зазначає, що заповнення відповідачем у графі 30 вантажно-митної декларації коду місця прибуття 305-002-1-1 є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації, не підтверджує факту добровільного замовлення та отримання відповідачем відповідної послуги місця доставки митних вантажів на умовах публічного договору, а може свідчити тільки про намір скористатися такою послугою.

Крім цього, апелянт зазначає, що у відповідача відсутні будь-які взаємовідносини з ТзОВ «Термінал», з приводу надання «послуг місця доставки митних вантажів», які б підпадали під правове регулювання публічного договору.

Водночас, апелянт зазначає, що позивачем не обґрунтовано та не доведено належними доказами, що вартість одного заїзду на територію митного складу становить 300,00 грн.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що митне оформлення та випуск експортних вантажів відповідача здійснювалося без їх пред`явлення органу доходів і зборів тобто без доставляння вантажів до зони митного контролю та до місця доставки вантажів за адресою: м. Тячів, вул. Пролетарська,2, який підтверджується листом Закарпатської митниці ДФС № 517/28/07-70-18 від 25.07.2018 та листом Закарпатської митниці ДФС № 475/28/07-70-18 від 14.05.2019. Суд не надав оцінки та не взяв до уваги лист ТзОВ «Термінал» від 16.02.2015 та лист ТзОВ «Термінал» від 23.09.2014, яким сам позивач вказує митниці на той факт, що експортери під час проведення експортних операцій доставляють транспортні засоби з вантажем у зону митного контролю. Також, суд не надав оцінки листу Закарпатської митниці ДФС від 11.03.2015 № 07-70-03-4-24-39/2905-11 адресованого ТзОВ «Термінал», в якому митниця пояснювала позивачу, що вимагає доставляти до зони митного контролю вантажі у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про необхідність пред`явлення товарів митниці.

Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу б/н від 06.09.2021, в якому просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 01.06.2021 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновки місцевого господарського суду не спростовує.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

30.05.2012 Міністерством фінансів України прийнято наказ № 646 Про місця доставки товарів транспортними засобами, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.06.2012 за № 1052/21364, згідно з 1.1 якого місцем доставки може бути визначена митницею призначення територія (або її частина) пункту пропуску (пункту контролю) через державний кордон України, морського чи річкового порту, аеропорту, залізничної станції, вільної митної зони, підрозділу митниці призначення, у якому безпосередньо проводиться митне оформлення, підприємства з безперервним циклом виробництва, вантажного митного комплексу, територія, що прилягає до центральної сортувальної станції, регіональної сортувальної станції, місця міжнародного поштового обміну, складу тимчасового зберігання або митного складу.

27.08.2012 Державною митною службою України прийнято наказ № 426 Про ведення переліку місць доставки, згідно з якого кожному місцю доставки присвоюється відповідний код.

Згідно з Переліком місць доставки станом на 20.08.2015, до цього Переліку входить територія ТОВ «Термінал», що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Тячів, вул. Промислова, 2, код місця доставки 305-002-1-1, що підтверджує факт створення позивачем місця доставки товару у відповідності до вимог наказу Міністерства фінансів України від 30.05.2012 року N 646 «Про місця доставки товарів транспортними засобами».

Наказом № 3 від 20.02.2014 позивач затвердив вартість послуг підприємства за місцем доставки товарів при митному оформленні вантажів у розмірі 300 грн. за одне митне оформлення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, за період з 20.06.2015 по 21.03.2016 відповідач здійснив експорт товарів по 223 вантажно-митних деклараціях, в графі 30 Місцезнаходження товарів, яких відповідач вказав код 305-002-1-1, який ідентифікує місце доставки митних вантажів ТОВ «Термінал», м. Тячів, вул. Промислова, 2.

Згідно з поданим позивачем розрахунком відповідач здійснив митне оформлення вантажів в режимі (ЕК 10) за вказаний період з використанням місця прибуття 305-002-1-1 ТОВ «Термінал», м. Тячів, вул. Пролетарська, 2, в кількості 223 декларацій, коштів за надані послуги ФОП Палінкаш І.М. (відповідач у справі) не сплачував. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду у даній справі про стягнення з відповідача 66 900,00 грн.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за послуги місця доставки митних вантажів, які надані позивачем при здійсненні відповідачем митного оформлення вантажів у режимі експорту.

Підставою позову є використання відповідачем у спірний період місця доставки митних вантажів під час здійснення митного оформлення своїх вантажів без відповідної оплати.

Отже, до предмету доказування в даній справі входять обставини щодо: 1) характеру та змісту послуг, оплати якої вимагає позивач, тобто, у чому саме полягає споживання таких послуг, 2) їх отримання відповідачем на умовах публічного договору в кількості, яка дорівнює кількості митних оформлень у спірний період та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, 3) на підставі чого встановити чи існує заборгованість відповідача перед позивачем щодо оплати цих послуг, 4) якщо так, то визначити її розмір.

Про необхідність з`ясування цих обставин зазначено в пункті 28 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 22.04.2019 у даній справі.

Судом встановлено, що позивач у заявленому позові пов`язує факт отримання послуги місця доставки митних вантажів із здійсненням відповідачем митного оформлення вантажу, тобто, стверджує, що послуга споживається в процесі митного оформлення.

У зв`язку з цим для з`ясування характеру та змісту послуг місця доставки митних вантажів та в подальшому встановлення фактів їх надання позивачем й отримання споживачем, апеляційний господарський суд доходить висновку про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, необхідно застосувати норми матеріального права, що регулюють порядок митного оформлення вантажів (товарів або транспортних засобів).

Відповідно до ст. 543 Митного кодексу України ( в редакції станом на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що безпосереднє здійснення державної митної справи покладається на органи доходів і зборів.

Відповідно до статей 546 та 547 Митного кодексу України митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів. Митний пост є органом доходів і зборів, який входить до складу митниці як відокремлений структурний підрозділ і в зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів.

Статтею 556 Митного кодексу України визначено, що у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

Отже, для забезпечення виконання органами доходів і зборів покладених на них законодавством завдань, здійснення митного контролю та виконання митних формальностей, створюються зони митного контролю та відокремлені структурні підрозділи (митні пости), що розташовуються на територіях суб`єктів господарювання, які у свою чергу надають фізичним і юридичним особам послуги, що пов`язані з митним оформленням та отримання яких є обов`язковим, оскільки без них неможливо здійснити необхідні митні формальності.

Судом встановлено, що ТзОВ «Термінал», як суб`єкт господарювання, створив «місце доставки товару», зокрема для митного оформлення та митного контролю.

У постанові Верховного Суду у даній справі зазначено, що у даному випадку створення згідно зі встановленими вимогами "місця доставки товару" та включення його до затвердженого митним органом Переліку з присвоєнням ідентифікуючого коду є публічною пропозицією (офертою) позивача щодо надання публічної послуги в розумінні статті 641 ЦК України, якою може скористатися невизначене коло осіб, які здійснюють експорт товарів.

Відповідачем не заперечується, що в період з 20.06.2015 по 21.03.2016 ним здійснено 223 митних оформлень своїх вантажів у режимі експорту (остаточне вивезення за межі митного кордону України), що підтверджується вантажно-митними деклараціями, які містять відмітку в графі 30 «коду місця прибуття 305-002-1-1», а задекларований у цих деклараціях вантаж вивезений за межі митного кордону України.

Однак, відповідач заперечує, що користувався послугами місця доставки митних вантажів, які надає позивач, однак, визнає, що у графі 30 вантажно-митних декларацій заповнював «місце прибуття - 305-002-1-1», яке належить ТзОВ «Термінал» Окрім того, відповідач зазначив, що таке заповнення є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації, не підтверджує факт добровільного замовлення та отримання відповідачем відповідної послуги місця доставки митних вантажів на умовах публічного договору, та може свідчити тільки про намір скористатися такою послугою.

Згідно ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України під митною декларацією, заповненою у звичайному порядку, розуміється митна декларація, що містить обсяг відомостей (даних), достатній для завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення у заявлений митний режим.

За рішенням органу доходів і зборів митне оформлення та випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до митного режиму експорту може здійснюватися без їх пред`явлення органу доходів і зборів, якому подано митну декларацію, заповнену у звичайному порядку. Рішення про можливість випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення без їх пред`явлення органу доходів і зборів або про необхідність такого пред`явлення приймається органом доходів і зборів на основі результатів аналізу ризиків у строк не більше чотирьох робочих годин з моменту прийняття митної декларації, заповненої у звичайному порядку відповідно до митного режиму експорту.

Матеріали справи не містять відомостей про прийняття органом доходів і зборів рішення про пред`явлення йому товару відповідача для митного оформлення, а також і відомостей про рішення про можливість випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення без їх пред`явлення органу доходів і зборів.

Досліджуючи наявний в матеріалах справи лист Закарпатської митниці ДФС від 25.07.2018 року № 517/28/07-70-18, суд зазначає наступне.

За змістом вказаного листа, Закарпатська митниця ДФС на запит ФОП Палінкаш І.М. надала інформацію про те, що за результатами опрацювання інформації, яка міститься в автоматизованій системі митного оформлення Інспектор, за період з 20.06.2015 по 21.03.2016 ФОП Палінкаш І.М. було оформлено 225 митних декларацій типу ЕК 10АА, з них 164 МД шляхом електронного декларування. При цьому, автоматизованою системою аналізу та управління ризиками (АСАУР) у 3 випадках було згенеровано необхідність застосування форми митного контролю «митний огляд» при митному оформленні експортних вантажів ФОП Палінкаш І.М. З них 2 було проведено у зоні митного контролю місця доставки транспортними засобами за кодом 305-002-1-1 (територія ТОВ «Термінал», м. Тячів, вул. Пролетарська, 2) та 1 митний огляд у зоні митного контролю місця доставки транспортними засобами за кодом 305-003-1-1 (територія ПП «Інтеграл», м. Виноградів вул. Північна, 25).

За переконанням митниці, зазначеним у змісті листа від 25.07.2018 № 517/28/07-70-18, наявність у графі 30 «Місцезнаходження товарів» митної декларації коду місця доставки товарів не є визначальною для прийняття органом доходів і зборів рішення щодо здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення без пред`явлення їх митниці (митному посту) або з пред`явленням, але без проведення їх митного огляду. Положення нормативно правових актів з питань державної митної справи, не містять правових норм стосовно сплати суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності або перевізниками коштів за користування місцем доставки товарів, у зв`язку з наявністю у графі 30 митної декларації коду місця доставки, а відтак, і не створюють такого обов`язку.

Крім того, у вказаному листі Закарпатська митниця ДФС визнала, що всі правовідносини між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, перевізниками та власниками територій, де відповідно до вимог Наказу № 646 можуть створюватися місця доставки товарів, здійснюються на підставі укладених ними відповідно до законодавства угод та ґрунтуються на договірних засадах, які перебувають поза межами компетенції органів доходів зборів.

Поряд з цим, листом Державна фіскальна служба України надала роз`яснення щодо практичного застосування ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України про те, що експортні вантажі, які декларуються згідно з ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України, доставляються до відповідної зони митного контролю лише у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про необхідність пред`явлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення цьому органу.

Міністерство юстиції України у своїй відповіді № 20022/12431-33-20/10.1.1 від 30.04.2020, наданій на запит адвоката позивача, повідомило, що на державну реєстрацію не подаються акти рекомендаційного, роз`яснювального та інформаційного характеру, а тому, листи, які є службовою кореспонденцією, не є нормативно правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не підлягають державній реєстрації.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Державна митна служба України у своїй відповіді № 08-1/10-04/8.19/3912 від 21.04.2020, наданій на адвокатський запит представника позивача, повідомила, що зазначений лист № 1085/7/99-99-24-01-06-17 від 01.08.2014, складений з метою організації роботи митниць, є обов`язковим до виконання та не містить положень, спрямованих на встановлення, зміну або відміну (скасування) правових норм, не є нормативно-правовим актом та державній реєстрації не підлягає, а носить роз`яснювальний, інформаційний характер.

Таким чином, наведена у вищезазначеному листі Закарпатської митниці ДФС від 25.07.2018 № 517/28/07-70-18 та листі № 1085/7/99-99-24-01-06-17 від 01.08.2014 року Державної фіскальної служби України, інформація не спростовує положень Митного кодексу України, на підставі яких суд дійшов висновків про те, що необхідність пред`явлення митному органу вантажу для подальшого здійснення митного оформлення, не впливає на законодавчо визначений обов`язок експортера доставити вантаж у зону митного контролю, яка в спірному випадку знаходиться в межах місця доставки позивача, а здійснення органом доходів і зборів митного оформлення вантажу в режимі експорту, шляхом вчинення митних формальностей в межах зони митного контролю, яка розташована на території місця доставки, яка належить відповідному суб`єкту господарювання, нерозривно пов`язане з наданням цим суб`єктом господарювання відповідному експортеру послуг щодо місця доставки митних вантажів, а відтак,їх споживанням останнім.

До спірних правовідносин застосовуються норми матеріального права, які регулюють відносини з вчинення митних формальностей при здійсненні митного оформлення вантажів.

Згідно з п. 23 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Відповідно до п. 29 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Оскільки випуск вантажів та транспортних засобів для вільного обігу за межі митної території України передбачає переміщення таких товарів через митний кордон України, то такі товари підлягають обов`язковому митному контролю.

У відповідності до п. 24 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку

Отже, системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що під час митного контролю здійснюється сукупність митних формальностей.

За положеннями п. 14 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України зона митного контролю - місце, визначене органами доходів і зборів в пунктах пропуску через державний кордон України або в інших місцях митної території України, в межах якого органи доходів і зборів здійснюють митні формальності.

Таким чином, митні формальності (митний контроль та митне оформлення) зокрема і в режимі експорту можуть виконуватись лише в зонах митного контролю.

Оскільки митні формальності здійснюються лише в межах зони митного контролю, то їх здійснення поза межами зони митного контролю не допускається, а відтак, є неможливим.

Отже, здійснення митних формальностей на територіях, де розміщені митні пости, відділи митного оформлення та зони митного контролю, неможливе без заїзду та перебування на їхніх територіях транспортних засобів. Таким чином, виходячи з чинного законодавства, вбачається, що послуги місця доставки митних вантажів є обов`язковими для проходження митних формальностей та містять ознаки таких, що необхідні при митному оформленні вантажів.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що для вирішення даної справи важливе значення мають обставини щодо розташування митного органу, який здійснював у спірний період митні формальності стосовно вантажів відповідача, а також ідентифікація зони митного контролю в межах якої ці формальності проводились.

Статтею 329 Митного кодексу України встановлено, що з метою забезпечення здійснення органами доходів і зборів митного контролю товарів, транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, проведення заходів, пов`язаних з виявленням, попередженням та припиненням контрабанди і порушень митних правил, у пунктах пропуску через державний кордон України, на територіях морських і річкових портів, аеропортів, на залізничних станціях та на територіях підприємств, вільних митних зон, митних складів, складів тимчасового зберігання, а також в інших місцях, визначених відповідно до цього Кодексу, створюються зони митного контролю.

Згідно зі ст. 330 Митного кодексу України порядок створення зони митного контролю визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Межі зон митного контролю у пунктах пропуску через державний кордон України визначаються органами доходів і зборів за погодженням з відповідними органами охорони державного кордону та адміністраціями морських (річкових) портів, аеропортів, залізничних станцій. В інших місцях на митній території України органи доходів і зборів у зонах своєї діяльності самостійно визначають межі зон митного контролю. Зони митного контролю можуть бути постійними, у разі регулярного розміщення на їх території товарів, що підлягають митному контролю, або тимчасовими, які утворюються на час здійснення митного контролю.

Як зазначалося вище, згідно з наказом Міністерства фінансів України № 646 від 30.05.2012 року «Про місця доставки товарів транспортними засобами», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.06.2012 за № 1052/21364, місцем доставки може бути визначена митницею призначення територія (або її частина) пункту пропуску (пункту контролю) через державний кордон України, морського чи річкового порту, аеропорту, залізничної станції, вільної митної зони, підрозділу митниці призначення, у якому безпосередньо проводиться митне оформлення, підприємства з безперервним циклом виробництва, вантажного митного комплексу, територія, що прилягає до центральної сортувальної станції, регіональної сортувальної станції, місця міжнародного поштового обміну, складу тимчасового зберігання або митного складу (п.1.1).

На території місця доставки створюється зона митного контролю (п.1.5).

Відповідно до п. 4 Наказу Державної митної служби України № 426 від 27.08.2012 року «Про ведення переліку місць доставки» кожному місцю доставки присвоюється відповідний код.

Зважаючи на законодавчо визначену необхідність доставки вантажу, що декларується, у зону митного контролю для вчинення митних формальностей, слід зазначити, що доставка товару або транспортного засобу комерційного призначення до місця прибуття, в межах якого функціонує зона митного контролю, тобто, споживання послуги, яку надавав позивач, передує його пред`явленню митному органу.

Це зумовлено необхідністю дотримання вимог ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України щодо заявлення правдивих відомостей, зокрема, про місцезнаходження товарів, які є необхідні для здійснення їх митного контролю. З моменту подання митної декларації розпочинається митне оформлення (ч. 1 ст. 247 Митного кодексу України), а тому рішення про випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до митного режиму експорту без їх пред`явлення органу доходів і зборів та може бути прийнято лише після початку митного оформлення (ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України).

З огляду на вищенаведене, рішення про непред`явлення митному органу транспортного засобу є неможливим до того моменту, поки митним органом не буде прийнято митну декларацію, в графі 30 якої обов`язково має бути зазначено зону митного контролю, де розміщений, тобто, доставлений транспортний засіб або товар.

Водночас суд звертає увагу на те, що порядком заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений наказом Міністерства фінансів України № 651 від 30.05.2012, передбачено обов`язкове заповнення графи 30 вантажно-митної декларації.

Частиною 8 статті 264 Митного кодексу України встановлено, що з моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Отже, заповнення графи 30 вантажно-митної декларації не являється формальним виконанням вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації, оскільки за подання органу доходів і зборів неправдивих відомостей про точне місцезнаходження товару або транспортного засобу комерційного призначення, що декларується, декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність.

Сторонами не заперечується, а судом не встановлено обставин щодо заповнення відповідачем у графі 30 спірних вантажно-митних декларацій завідомо неправдивих відомостей щодо місцезнаходження транспортного засобу, який декларується.

Таким чином, факт закінчення митного оформлення вантажів у спірних випадках, який не заперечується Фізичною особою підприємцем Палінкаш І.М., свідчить про те, що відповідач доставляв товари або транспорті засоби в місце прибуття, яке зазначене в графі 30 вантажно-митної декларації, а відтак, користувався послугами позивача.

За таких обставин, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що не встановлено обставин фактичного користування відповідачем місцем доставки митних вантажів - ТзОВ «Термінал»,м. Тячів, вул. Пролетарська, 2 з кодом» 305-002-1-1.

Відповідно до ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Порядок укладання публічного договору регламентується статтею 642 Цивільного кодексу України, за змістом якої договір укладається шляхом акцепту Замовника публічної оферти, без підписання сторонами в кожному окремому випадку.

Інформація щодо вартості послуг вважається доведеною до відома Замовника, якщо вона розміщена на території Виконавця.

У позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Термінал» зазначає, що на території місця доставки митних вантажів за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, м. Тячів, вул. Пролетарська, 2, знаходиться відповідна інформація щодо надання послуги та її вартість, у вигляді розміщення такої на дошці оголошень.

Натомість, відповідач заперечує, що між сторонами виникли правовідносини на підставі публічного договору, а також ту обставину, що умовами цього публічного договору, а саме, наказом ТзОВ «Термінал» № 3 від 20.02.2014, визначено вартість послуги місця доставки митних вантажів у розмірі 300 грн. за кожен день отримання цих послуг стосовно кожного митного оформлення вантажів.

Суд звертає увагу відповідача, що зазначення ним у графі 30 вантажно-митної декларації відомостей щодо місця доставки митних вантажів ТзОВ «Термінал», м. Тячів, вул. Пролетарська, 2 з кодом» 305-002-1-1 свідчить про те, що він сам з власної волі обрав для проведення митним органом митних формальностей відносно його вантажу саме зону митного контролю, яка розміщена в межах місця доставки позивача, а відповідно й на його умовах.

Водночас, суд зазначає, що надання послуг місця доставки митних вантажів полягає не у використанні коду 305-002-1-1 ТзОВ «Термінал»,м. Тячів,вул. Пролетарська, 2, у графі 30 вантажно-митних декларацій, а у користуванні «місцем доставки вантажу»,яке належить позивачу.

Твердження апелянта про те, що митне оформлення товарів або транспортних засобів у режимі експорту здійснюється з пред`явленням органу доходів і зборів лише за рішенням цього органу, а у всіх інших випадках таке митне оформлення здійснюється без пред`явлення митному органу, не узгоджується з положенням ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України, зі змісту якої вбачається протилежне, а саме те, що митне оформлення товарів або транспортних засобів у режимі експорту може бути здійснене без пред`явлення органу доходів і зборів лише за рішенням цього органу. У матеріалах справи відсутні будь які докази на підтвердження того, що такі рішення щодо вантажів та транспортних засобів відповідача приймались.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 322 Митного кодексу України передбачено, що пред`явлення вантажу для митного контролю здійснюється не пізніше ніж через три години після їх прибуття у визначене органами доходів і зборів місце, тобто, зону митного контролю відповідного місця доставки, а особа, яка доставила цей вантаж у мінімально можливий строк повідомляє про це орган доходів і зборів. При цьому, декларанти або уповноважені ними особи можуть бути присутніми під час митного оформлення товарів, які пред`являються ними для такого оформлення (ч. 1 ст. 249 Митного кодексу України).

Таким чином, пред`явлення товару або транспортного засобу митному органу - це демонстрація задекларованого митного вантажу митному органу, для проведення його огляду або контролю. При цьому, і огляд, і контроль митного вантажу є складовою митних формальностей, які мають здійснюватися посадовою особою митниці, тільки у межах території зони митного контролю.

Окрім того, відповідач безпідставно ототожнює пред`явлення митному органу товарів або транспортних засобів, які декларуються, з необхідністю їх доставки до зони митного контролю, покликаючись на положення ч. 3 ст. 247, ч. 2 ст. 258 та ч. 3. ст. 320 Митного кодексу України, оскільки редакція цих норм не містить терміну зона митного контролю, а митне оформлення включає в себе здійснення митних формальностей, відтак, не може здійснюватися поза межами зони митного контролю (постійної або тимчасової). Тобто, необхідність пред`явлення (демонстрації) митному органу вантажу для подальшого здійснення митного оформлення, не впливає на законодавчо визначений обов`язок експортера доставити вантаж у зону митного контролю, яка в спірному випадку знаходиться в межах місця доставки позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановленого судом факту користування відповідачем послугами позивача, а саме користування місцем доставки митних вантажів - ТзОВ «Термінал»,м. Тячів, вул. Пролетарська, 2 з кодом» 305-002-1-1.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 01.06.2021 у даній справі відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування немає.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича, б/н від 14.07.2021 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 01.06.2021 у справі № 907/399/18 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя Р.І. Марко