ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

01 листопада 2021 року Справа № 915/1567/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши матеріали

за позовом: Керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва (54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, буд. 73; адреса електронної пошти: )

в інтересах держави в особі: Миколаївської міської ради (54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; адреса електронної пошти: , )

до відповідачів:

1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса електронної пошти невідома)

2) Фізична особа-підприємець Точилкін Сергій Анатолійович ( АДРЕСА_2 ; адреса електронної пошти невідома)

3) Фізична особа-підприємець Бєглов Олег Юрійович ( АДРЕСА_3 ; адреса електронної пошти невідома)

про: скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, припинення права власності, зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення торгівельного комплексу,

В С Т А Н О В И В:

27.10.2021 Керівник Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до відповідачів ОСОБА_1 , Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича, Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича, з позовною заявою № 51-9209вих-21 від 26.10.2021 (з додатками) в якій просить суд:

1. Відкрити провадження у справі.

2. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення торгівельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., що складається з приміщення магазину літ. А-1, магазину літ. В-І, навісу літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_4 (запис №28052312 від 19.09.2018) з одночасним припиненням такого права.

3. Визнати недійсним укладений 17.10.2018 між ОСОБА_1 та Точилкіним Сергієм Анатолійовичу , Бєгловим Олегом Юрійовичем договір купівлі-продажу №847 нежитлових приміщень торгівельного комплексу за адресою: АДРЕСА_4 , з одночасним припиненням права власності на нього (записи №28399488, №28399415 від 17.10.2018).

4. Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні Миколаївській міській раді земельною ділянкою з кадастровим номером :10:016:0015 шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень торгівельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., що складаються з приміщення магазину літ. А-1, магазину літ. В-1, навісу літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_4 .

5. Стягнути з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UА0000340, , Банк ДКСУ м. Києва МФО 820172) сплачений судовий збір за подачу позову.

6. Про дату, час та місце розгляду справи повідомити Миколаївську обласну прокуратуру.

Дослідивши вказану позовну заяву, суд дійшов висновку про повернення останньої Керівнику Окружної прокуратури міста Миколаєва, з огляду на таке.

Судовий захист прав суб`єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб`єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява № 49069/11), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти.

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

За змістом частин 1 та 2 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; одного й того самого позивача до різних відповідачів; різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту прав та охоронюваного законом інтересу.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

При цьому, за змістом ст. 21 ГПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 ГПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів позовної заяви № 51-9209вих-21 від 26.10.2021 вбачається, що прокурором у даній позовній заяві об`єднано 3 позовні вимоги немайнового характеру, а саме про:

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірні нежитлові приміщення торгівельного комплексу (запис №28052312 від 19.09.2018) з одночасним припиненням такого права;

- визнання недійсним укладеного 17.10.2018 між відповідачами договору купівлі-продажу № 847 нежитлових приміщень торгівельного комплексу, з одночасним припиненням права власності на нього;

- зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні Миколаївській міській раді земельною ділянкою з кадастровим номером :10:016:0015 шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень торгівельного комплексу.

Водночас, як з обґрунтування обставин пред`явленого позову, так і з доданих до позовної зави доказів, суд не вбачає зазначення позивачем як нормативного, так і фактичного (із посиланням на конкретні докази) обґрунтування підстав для об`єднання вищевказаних позовних вимог, оскільки надані суду докази та викладені в позовній заяві обставини свідчать про те, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

По-перше, немайнова вимога стосовно скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірні нежитлові приміщення торгівельного комплексу (запис №28052312 від 19.09.2018) з одночасним припиненням такого права на переконання суду підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Адміністративною справою у розумінні ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій, а також характер правовідносин.

За такого, суд наголошує, що позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за відповідачем-1 на спірні нежитлові приміщення з одночасним припиненням такого права ґрунтується на стверджуваній прокурором протиправності дій державного реєстратора, що вбачається як із тексту позовної заяви, так і з факту порушення кримінальної справи, про яку зазначає прокурор.

Так, суд вказує, що прокурор фактично оскаржує дії державного реєстратора, які вчинені останнім як суб`єктом владних повноважень, та його рішення у контексті порушення реєстратором вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а, отже такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки предмет дослідження законності здійснення реєстратором державної реєстрації прав у відповідних спірних відносинах, не свідчить про існування спору про відповідне право.

Згідно з п.п. 1, 8, 9 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (провадження № 12-58гс18).

Захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи в публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції.

Самостійно заявлена позовна вимога прокурора, виходячи з визначених підстав, свідчить про незгоду останнього безпосередньо із діями державного реєстратора та не вказує на наявність спору про право. Внаслідок наведеного, особа, дії якої оскаржуються прокурором повинна бути учасником процесу (відповідачем) та отримати процесуальну можливість для захисту своїх прав.

Таким чином, попри те, що при поданні даного позову державний реєстратор Миколаївської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Марянчук Н.В. не зазначений прокурором як відповідач, вказане не може бути підставою для розгляду даної вимоги господарським судом, адже предмет спору безпосередньо стосується відповідного рішення державного реєстратора, що є похідною вимогою від основної матеріально-правової вимоги - стосовно незаконності самочинного будівництва відповідачем-1 нерухомого майна, яка в свою чергу прокурором не заявлена.

По-друге, немайнові вимоги щодо визнання недійсним укладеного між відповідачами договору та щодо зобов`язання відповідача-1 усунути перешкоди в користуванні позивачу земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень є приватноправовими вимогами, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Так, суд погоджується з доводами прокурора про те, що з огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 07.02.2000 по 30.12.2016 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого була роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання щодо юрисдикції спорів за позовами до фізичних осіб-підприємців, які припинили свою діяльність, дійшла висновку, що такі спори підлягають розгляду в господарських судах.

Так, судом зазначено, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за ЇЇ зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18 та від 04.09.2019 у справі № 640/16902/18).

Окрім того, ОСОБА_1 отримав спірну земельну ділянку саме в статусі приватного підприємця та використовував її з комерційною метою.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (відомості додаються до позову), Точилкін С.А. з 07.10.1997, а Бєглов О. Ю. з 11.03.1999 зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

При цьому, основними видами підприємницької діяльності Точилкіна С.А. визначено роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, виробництво м`ясних продуктів, а Бєглова О. Ю. - оптову торгівлю м`ясом і м`ясними продуктами, молочними продуктами, яйцями, харчовими продуктами та жирами та ін. Також вони зареєстрували право на надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого майна та ін.

Спірний торгівельний комплекс хоч і отриманий у власність Точилкіним С.А. , Бєгловим О. Ю. як фізичними особами, але використовується під час господарської діяльності.

Згідно з пп. 1 п. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

Відповідно до ст. 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

З урахуванням викладеного, суд погоджується, що друга та третя позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 (п. 2) ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Отже, вищевказані обставини тягнуть за собою застосування наслідків, встановлених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України - повернення позовної заяви позивачу.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків (ч. 8 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись ст. ст. 174 (п. 2 ч. 5), 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва № 51-9209вих-21 від 26.10.2021 та додані до неї документи у справі № 915/1567/21 повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку та у строки, визначеному статтями 255, 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Додатки (лише на адресу позивача): позовна заява № 51-9209вих-21 від 26.10.2021 з доданими до неї документами.

Суддя О.Г. Смородінова