ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 жовтня 2021 року справа № 903/554/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

від ПрАТ "Волинська фондова компанія": Дзюрило А.Р. - адвокат (довіреність №965/1 від 06.11.2019р. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №330 від 24.04.2007р.)

від ФГ "Західний Буг" Юнака С.П.: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія", м. Луцьк

до відповідача: Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича, м. Володимир-Волинський

про стягнення 589 034,57 грн.

встановив:

15 липня 2021 року ПрАТ "Волинська фондова компанія" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом від 14.07.2021р. №55 про стягнення на його користь з ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. 589 034,57 грн., в тому числі 331 877,48 грн. пені, нарахованої за період з 04.03.2020р. по 17.02.2021р., 190 240,80 грн. суми збитків від інфляції за період з березня 2020 року по лютий 2021 року та 66 916,29 грн. трьох процентів річних за період з 01.04.2020р. по 17.02.2021р., нарахованих згідно із ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 20.07.2021р. відповідну позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути встановлені при поданні позову недоліки. Із заявою №59 про усунення недоліків позову ПрАТ "Волинська фондова компанія" звернулось до суду 02.08.2021р.

Відтак, ухвалою господарського суду від 09.08.2021р. відповідну позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 06.09.2021р., запропоновано сторонам вчинити ряд дій та надати суду відповідні документи.

З підстав, визначених в ухвалі суду від 06.09.2021р., розгляд справи в підготовчому судовому засіданні було відкладено на 27.09.2021р.

Відзив відповідача від 14.09.2021р. №02 на позовну заяву надійшов до суду 17.09.2021р. Також цією датою судом було зареєстровано заяву ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. №03 від 14.09.2021р. про застосування строків позовної давності.

У визначених матеріалах відповідач зазначає, що під час підготовки позову та засвідчуючи, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання взятих на себе зобов`язань за договором з 19.10.2017р., ПрАТ "Волинська фондова компанія" не було враховано строки позовної давності та порядок нарахування пені, передбачений чинним законодавством України (ст.ст. 252, 254, 258 ЦК України, ст. 232 ГК України). Відтак, термін позовної давності сплив у позивача ще 19.10.2018р. та повинен бути врахований судом під час розгляду даної справи.

Щодо нарахованих сум інфляційних та процентів річних відповідачем засвідчується на некоректності відповідних розрахунків, а також засвідчується, що у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї, в силу припису ст. 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень ст. 509 ЦК України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин ст. 625 ЦК України.

Відповідь позивача від 27.09.2021р. №63 на відзив на позовну заяву поступила до суду та була зареєстрована відділом документального забезпечення та контролю господарського суду 27.09.2021р.

Ухвалою від 27.09.2021р. (відображена в протоколі судового засідання), постановленою за участі представника позивача, судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено останню до судового розгляду по суті на 19.10.2021р., встановлено відповідачу строк для подання до суду та ПрАТ "Волинська фондова компанія" письмових пояснень (за наявності) щодо обставин, викладених у відповіді позивача на відзив на позовну заяву, визначено явку в судове засідання представників сторін на їх розсуд.

Про відповідну процесуальну дію ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. було повідомлено шляхом направлення на його адресу ухвали-повідомлення від 27.09.2021р., котра, як це вбачається з наявного в матеріалах справи поштового повідомлення про вручення рекомендованого відправлення, була отримана відповідачем 06.10.2021р.

У визначений судом день та час в судове засідання з`явився лише представник позивача. Відповідач, не дивлячись на належне повідомлення про розгляд судом справи за його участю, в засідання суду представника не направив, причин неможливості явки представника не повідомив, правом на подання письмових пояснень стосовно відповіді позивача на відзив на позовну заяву не скористався.

Згідно з приписами ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає судову справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст. 3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997р., дана Конвенція та Протоколи до неї №№2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 із наступними змінами та доповненнями, відповідно до котрого: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин, беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду спору впродовж розумного строку та норми ч.ч. 1, 3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи той факт, що сторони, у відповідності до чинного законодавства, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, суд вважає, що спір належить вирішити по суті у відсутності представника відповідача за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Присутня в засіданні суду представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримала, просила суд задоволити позов в повному обсязі, відшкодувати ПрАТ "Волинська фондова компанія" за рахунок ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. витрати, пов`язані із сплатою судового збору, заявила усне клопотання про вирішення питання розподілу інших судових витрат - витрат по оплаті наданої професійної правової допомоги після ухвалення рішення по суті позовних вимог, в порядку, встановленому ч. 8 ст. 129 ГПК України

При цьому представник позивача (до завершення судових дебатів) засвідчила на понесенні товариством витрат по оплаті професійної правничої допомоги та звернулась до суду з усним клопотанням про вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

При цьому, посилаючись на обставини, викладені у відповіді від 27.09.2021р. №63 на відзив на позовну заяву, представник позивача засвідчила на безпідставності та необґрунтованості позиції відповідача щодо заперечень на пред`явлений позов.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про повну підставність пред`явлених позовних вимог.

При цьому, оцінюючи позицію сторін, викладену останніми у наданих суду заявах та поясненнях, досліджуючи матеріали справи, надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, спростовуючи та відхиляючи, а також підтримуючи ту чи іншу позицію сторін, викладену в обґрунтування пред`явленого позову та у заперечення позовних вимог, суд засвідчує наступне:

В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому судом також засвідчується, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися лише при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; - недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Як встановлено судом, 12 липня 2017 року між Фермерським господарством "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича та Приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія" було укладено договір поставки №252/Т.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.8 договору поставки ПрАТ "Волинська фондова компанія" зобов`язалось передати у власність, а ФГ "Західний Буг" Юнака С.П., прийняти і оплатити наступний товар: трактор с/г МР7722 Dуnа-6 в компл. (2017) №VККМХ66ЕТНВ111014 в кількості 1 шт.; трактор с/г МР7722 Dуnа-6 в компл. (2017) в кількості 1 шт. Загальна ціна товару на день укладення договору - 5 236 017 грн. 60 коп., що становить 176 000,00 Євро за максимальним середнім міжбанківським курсом продажу євро до гривні за 12.07.2017.

На виконання умов даного договору у період з 07.05.2018р. по 01.02.2019р. ФГ "Західний Буг" перерахувало позивачу кошти на загальну суму 2 996 017 грн. 60 коп., що становило 95 050, 10 Євро.

В свою чергу, ПрАТ "Волинська фондова компанія" здійснило поставку товару за договором поставки ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. по видатковій накладній №350 від 25.02.2020р., яку фермерське господарство отримало 03.03.2020р.

З огляду на існування у відповідача заборгованості по оплаті товару за договором поставки, ПрАТ "Волинська фондова компанія" у справі Господарського суду Волинської області №903/131/20 за первісним позовом ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. до ПрАТ "Волинська фондова компанія" про визнання недійсними договору поставки №252/Т від 12.07.2017р. та договору оренди №24 від 12.07.2017р. заявила до ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. зустрічний позов про стягнення заборгованості за договором поставки №252/Т від 12.07.2017р.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 04.11.2020р. у справі №903/131/20, яке набрало законної сили, в задоволенні первісного позову ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. про визнання недійсними укладених із ПрАТ "Волинська фондова компанія" договорів поставки №252/Т від 12.07.2017р. та оренди №24 від 12.07.2017р. було відмовлено; частково задоволено зустрічний позов та ухвалено рішення про стягнення з ФГ "Західний Буг" на користь ПрАТ "Волинська фондова компанія" 2 526 438,29 грн. заборгованості по оплаті товарно-матеріальних цінностей (тракторів), 5 596,58 грн. трьох процентів річних, всього 2 532 034,87 грн., 37 980,52 грн. витрат по сплаті судового збору, 191 800,12 грн. витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги адвоката; в задоволенні зустрічного позову в частині стягнення 240 264,30 грн. трьох процентів річних відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2021р. рішення Господарського суду Волинської області у справі №903/131/20 було залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 14.07.2021р. по справі №903/131/20 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ "Західний Буг" було відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що згідно наданої позивачем виписки по особовому банківському рахунку, 18 лютого 2021 року на рахунок ПрАТ "Волинська фондова компанія" від ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. надійшли грошові кошти в сумі 2 772 299,17 грн. із призначенням платежу "Оплата згідно рішення суду від 05/02/2021р. справа №903/131/20".

За таких обставин ФГ "Західний Буг" 18.02.2021р. було сплачено товариству-позивачу ухвалені до стягнення згідно рішення суду у справі №903/131/20 2 526 438,29 грн. заборгованості за поставлений товар, 5 596,58 грн. - 3% річних, 37 980,52 грн. витрат по сплаті судового збору, 191 800,12 грн. витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції, 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Відтак, повне фактичне виконання відповідачем рішення господарського суду у справі №903/131/20 відбулось 18.02.2021р.

Поруч з цим, ухвалюючи рішення від 04.11.2020р. у справі №903/131/20, господарський суд встановив: "…оскільки трактори за договором поставки №252/Т від 12.07.2017 року були поставлені ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. згідно з видатковою накладною №350 від 25.02.2020 року, яку ФГ "Західний Буг" отримав 03.03.2020р., тому саме з врахуванням цього моменту в ФГ "Західний Буг " Юнака С.П. виник обов`язок щодо оплати за дані трактори".

При цьому, як вбачається з тексту мотивувальної частини рішення, в обґрунтування такої позиції по справі №903/131/20 суд керувався положеннями частин 1, 2 та 4 статті 538 Цивільного кодексу України, згідно з якими виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

За таких обставин суд вважає необґрунтованими твердження ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. про те, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання взятих на себе зобов`язань з оплати за договором з 19.10.2017р., яку відповідач визначив, виходячи з кінцевої дати внесення передплати, що передбачена договором поставки (п. 1.3. договору поставки). Оскільки відповідно до ст. 538 ЦК України, у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає, а нездійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати, не надає продавцю права вимагати оплати такого товару.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі №903/333/17, від 08.08.2018р. у справі №904/10083/15, від 29.01.2020р. у справі №903/154/19, від 20.05.2019р. у справі №908/523/18, від 03.09.2019р. у справі №910/2849/18.

Таким чином, суд, враховуючи вищевикладене, а також преюдиційність для сторін даної справи судових рішень у справі №903/131/20, приходить до висновку, що ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з оплати поставленого товару за договором поставки №252/Т від 12.07.2017р. саме з 04.03.2020р., тому і строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат починає обчислюватися саме з цієї дати, тобто дати прострочення здійснення оплати за поставлені відповідно до угоди та отримані трактори.

Частиною 2 статті 193 ГК України передбачено, що кожна сторона повинна вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язанням (неналежне виконання).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які божник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В даному випадку, відповідно до п. 2.1. укладеного між сторонами у справі 12.07.2017р. договору поставки №252/Т, у випадку прострочення оплати товару або оплати рахунків виставлених продавцем, відповідно до пунктів 4.8, 4.12., 4.13. цього договору (оплата не гарантійного сервісного обслуговування та/чи безпідставного виклику представника сервісного центру продавця та/чи періодичного технічного обслуговування), покупець сплачує продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості.

У пункті 7.11. договору поставки від 12.07.2017р. визначається, що сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України до 3 (трьох) років для всіх грошових зобов`язань покупця (в тому числі, але не виключно, щодо оплати товару, штрафних санкції, неустойки, пені та інших платежів), що передбачені умовами цього Договору. Також відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України Сторони досягли домовленості, що нарахування штрафних санкції, неустойки, пені за прострочення виконання покупцем зобов`язання за даним договором припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Частиною 6 статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

За правилами ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому, враховуючи положення чинного законодавства та умови укладеного між сторонами договору поставки від 12.07.2017р. №252/Т, яким встановлено 3-річну позовну давність за вимогами, що стосуються всіх грошових зобов`язань покупця, на думку суду, заява ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. про застосування строків позовної давності щодо пені не підлягає задоволенню.

При цьому, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2018 року по справі №913/70/18.

Таким чином, суд погоджується з позицією позивача, що із ухваленням та набранням законної сили рішення Господарського суду Волинської області від 04.11.2020 року по справі №903/131/20 про стягнення з ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. заборгованості, зобов`язання відповідача сплатити таку заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тобто до 18 лютого 2021 року (дата виконання вищевказаного судового рішення).

За визначених обставин, на думку та переконання суду, ПрАТ "Волинська фондова компанія" наділене правом на нарахування та отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення оплати товару, тобто до 17 лютого 2021 року включно. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Відповідно до рішення Господарського суду Волинської області від 04.11.2020р. у справі №903/131/20, з ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. на користь ПрАТ "Волинська фондова компанія" було постановлено стягнути 5 596,58 грн. трьох процентів річних за період з 04 березня по 31 березня 2020 року, при цьому інфляційні втрати та пеня за прострочення виконання оплати товару не стягувалися.

Судом при цьому засвідчується, що відповідачем контррозрахунків сум пені, відсотків річних та інфляційних втрат суду надано не було, лише зазначено, що суми визначені в позовній заяві розраховані не коректно.

За визначених обставин, виходячи із встановленого та перевіреного судом наведеного позивачем у позові розрахунку, з відповідача на користь ПрАТ "Волинська фондова компанія" підлягає стягненню загальна сума 589 034,57 грн., з котрої 331 877,48 грн. пені, нарахованої за період з 04.03.2020р. по 17.02.2021р., 190 240,80 грн. суми збитків від інфляції за період з березня 2020 року по лютий 2021 року та 66 916,29 грн. трьох процентів річних за період з 01.04.2020р. по 17.02.2021р.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00, суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо висловлених відповідачем заперечень на пред`явлений позов суд вважає за необхідне засвідчити наступне:

- твердження відповідача стосовно невірних розрахунків позивачем строків прострочення виконання ФГ "Західний Буг" виконання зобов`язань з оплати отриманих тракторів, котрі виступали предметом договору поставки №252/Т від 12.07.2017р. та обрахування відповідачем з врахуванням кінцевого строку їх оплати 20.10.2017р., на думку суду, суперечать матеріалам справи та фактичним обставинам справи, а також спростовуються обставинами, встановленими Північно-західним апеляційним господарським судом в межах розгляду апеляційної скарги у справі №903/131/20 (постанова від 12.01.2021р., у котрій суд апеляційної інстанції засвідчує, що "…ПрАТ "Волинська Фондова Компанія" здійснило поставку товару за договором поставки ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича по видатковій накладній №350 від 25.02.2020р. Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що оскільки покупцем не було заявлено про наявність в товарі будь-яких недоліків по кількості чи якості товару, про відмову від прийняття товару, а також про місце та умови його зберігання, тому товар за договором поставки, а саме - трактор для сільськогосподарських робіт MF7722 Dyna-6 Efficient Tier 3 в комплекті серійний №VККМХ66ЕТНВ111014 та трактор для сільськогосподарських робіт MF7722 Dyna-6 Efficient Tier 3 в комплекті серійний №VККМХ66ЕТНВ161010 є належним чином поставленим продавцем покупцю.

При цьому, на обґрунтування такої позиції суд керувався положеннями частин 1, 2 та 4 ст. 538 Цивільного кодексу України, згідно з якими виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відтак, зважаючи на вищевказані положення законодавства, Північно-західний апеляційний господарській суд у постанові від 12.01.2021р. у справі №903/131/20 дійшов висновку, що "трактори за договором поставки №252/Т від 12.07.2017р. були поставлені ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. згідно з видатковою накладною №350 від 25.02.2020р., яку ФГ "Західний Буг" отримав 03.03.2020р. Тобто з 03.03.2020р. в ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. виник обов`язок щодо оплати за дані трактори".

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За визначених обставин судом здійснюється висновок, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат починає обчислюватися для сторін в даному випадку саме з цієї дати, тобто з дати прострочення здійснення оплати за поставлені трактори - з 04.03.2020р.;

- твердження відповідача про нарахування ПрАТ "Волинська фондова компанія" заявленої до стягнення суми пені понад річний строк позовної давності, на думку суду, суперечать положенням чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами договору поставки від 12.07.2017р. №252/Т.

Так, відповідачем в даній частині відзиву не було враховано положення договору поставки, якими сторонами за взаємною згодою було збільшено таку позовну давність та порядок нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

При цьому засвідчені в обґрунтування заперечень положення ст. 232 ГК України та ст. 258 ЦК України прямо передбачають можливість сторонам збільшити позовну давність та змінити порядок нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

При цьому, оскільки у наведеній нормі міститься загальне правило, з якого не встановлено винятків, то за змістом цієї статті за домовленістю сторін може бути збільшена, як загальна, так і спеціальна позовна давність.

Окрім того, ч. 6 ст. 232 ГК України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до п. 7.11. Договору поставки сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов`язань Покупця (в тому числі, але не виключно, щодо оплати Товару, штрафних санкцій, неустойки, пені та інших платежів), що передбачені умовами цього Договору. Також відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України сторони досягли домовленості, що нарахування штрафних санкцій, неустойки, пені за прострочення виконання Покупцем зобов`язань за даним Договором припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано;

- також необґрунтованими та такими що суперечать положенням чинного законодавства, на думку суду, виступають твердження відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин, що склалися між сторонами цієї справи, положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2018 року по справі №913/70/18.

Таким чином, на думку суду, із ухваленням та набранням законної сили 12.01.2021р. постанови Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №903/131/20 про стягнення з ФГ "Західний Буг" Юнака С.П. суми основної заборгованості, зобов`язання відповідача сплатити таку заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а саме до 18 лютого 2021 року (дата виконання судового рішення).

Оскільки внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у ПрАТ "Волинська фондова компанія" виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних виникає у позивача за кожен місяць (день) з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Наведена позиція суду відповідає правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Інші доводи та заперечення відповідача судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - задоволення позовних вимог з наведених вище підстав, впливу не мають.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України в повному об`ємі за рахунок Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича.

Стосовно усного клопотання представника позивача про вирішення питання про розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) після ухвалення рішення по суті позовних вимог, суд засвідчує, що у відповідності до положень ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, а згідно ст. 238 ГПК України, у разі необхідності у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат, з огляду на що суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність призначення судового засідання для вирішення заяви Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" про розподіл судових витрат на 01.11.2021р.

При цьому, позивачу судом встановлюється строк до 25.10.2021р. включно для подання доказів щодо розміру понесених ПрАТ "Волинська фондова компанія" судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (м. Володимир-Волинський, вул. Ганни Жежко, 9, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" (м. Луцьк, вул. Вахтангова, 16, ) 331 877,48 грн. пені, 190 240,80 грн. суми збитків від інфляції, 66 916,29 грн. трьох процентів річних, а всього 589 034,57 грн. та 8835,52 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

4. Судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, згідно клопотання представника ПрАТ "Волинська фондова компанія" адвоката Дзюрило А.Р. призначити на 01 листопада 2021 року на 09:30 год. Судове засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Волинської області (м. Луцьк, пр. Волі, 54а) в залі судових засідань №210.

5. Приватному акціонерному товариству "Волинська фондова компанія" в строк до 25.10.2021р. включно надати суду документальні підтвердження понесення витрат на правничу допомогу та у визначений строк направити відповідні матеріали на адресу Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича, докази направлення надати суду.

6. Запропонувати Фермерському господарству "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича відповідно до ст. 126 ГПК України в строк до 29.10.2021р. включно надати Господарському суду Волинської області та ПрАТ "Волинська фондова компанія" письмові пояснення по суті понесених позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, шляхом направлення останніх на електронні адреси Господарського суду Волинської області () та ПрАТ "Волинська фондова компанія" (, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 25.10.2021р.

Суддя В. А. Войціховський