ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"26" жовтня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2754/21
Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Семера В.А., паспорт серія № НОМЕР_1 , дата видачі : 24.10.08; Фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна ;

Від відповідача: Стефанюк М.М., посвідчення № 21/2339, дата видачі : 13.11.19; Фізична особа-підприємець Крамаренко Андрій Вікторович ;

розглянувши справу за позовом Фізичної особи-підприємеця Семера Вікторії Анатоліївни до відповідача - Фізичної особи-підприємеця Крамаренко Андрія Вікторовича про стягнення 25 674,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

10.09.2021 року позивач - Фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №2847/21) до відповідача - Фізичної особи-підприємеця Крамаренко Андрія Вікторовича про стягнення 25 674,40 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.09.2021р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначення до розгляду по суті на "05.10.2021 року.

05.10.2021 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 26.10.2021 року.

05.10.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

11.10.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

В ході розгляду даної справи господарським судом Одеської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

26.10.2021 р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст.240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

11.04.2018 р. між фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною (далі - «Позивач») та фізичною особою-підприємцем Крамаренко Андрієм Вікторовичем (далі - «Відповідач») укладено Договір поставки товару №11-04-18/25 (далі - «Договір»), згідно умов якого Позивач передав Відповідачу у власність товар, зазначений у пункті 1.2 Договору та у видатковій накладній №112 від 11.04.2018 р. (далі - «Видаткова накладна»), вартість якого на той час становила 65375,00 грн. Відповідач у свою чергу відповідно до Договору зобов`язався оплатити вартість зазначеного товару, а також сплатити відсотки за користування чужими коштами (товарним кредитом) у разі прострочення оплати товару у строк не пізніше 30.09.2018 року.

Однак, у зазначений строк Відповідач не виконав своє зобов`язання щодо оплати вартості товару, у зв`язку з чим Позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Відповідача заборгованості за Договором.

За результатами розгляду судом зазначеної позовної заяви (з урахуванням перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку) позовні вимоги Позивача були задоволені у повному обсязі - стягнуто з Відповідача 70200,00 грн. (вартість отриманого Відповідачем товару) та 1921,00 грн. судового збору за подання Позивачем до суду позовної заяви, загалом - 72121,00 грн.

На виконання рішення суду 13.08.2020 р. Відповідачем було перераховано на рахунок Позивача 72121,00 грн.

Однак, Відповідачем не сплачено на користь Позивача відсотки за Договором, нараховані за весь період прострочення оплати вартості товару (тобто до моменту повної оплати його вартості) отриманого за Договором, в результаті чого Відповідачем порушено майнові права та законні інтереси Позивача.

З висновку Верховної Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 р. у справі №310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами, передбачені частиною 2 статті 625 ЦКУ, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання. Тобто в розумінні Верховної Палати Верховного Суду ці проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦКУ), які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами.

Такої саме позиції дотримується і судова практика. Зокрема, судом першої інстанції - Господарським судом Одеської області було ухвалене рішення від 20.06.2019 р. у справі № 5017/1987/2012 яким було задоволено позовні вимоги кредитора про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом у відповідності до частини 2 статті 625 ЦКУ, у розмірі 36% річних як це було зазначено у договорі.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦКУ, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 р. у справі №127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦКУ виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Судова практика відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду зводиться до того, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦКУ у договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, законодавство в першу чергу визначає розмір процентів за неправомірне користування кредитом (чужими коштами) за ставкою визначеною сторонами в договорі.

Позовна давність за вимогами кредитора про сплату процентів за користування кредитом, здійснення якої відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку сплати кожного чергового платежу.

Наявність судового рішення не припиняє строк нарахування процентів за статтею 625 ЦКУ. Так у постанові від 04.06.2019 р. у справі №916/190/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть за наявності судового рішення про розстрочку (або відстрочку виконання рішення), грошове зобов`язання боржника не припиняється. А тому передбачені статтею 625 ЦК України проценти за неправомірне користування грошовим коштами річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Згідно пункту 6.1 Договору у разі прострочення оплати на прострочене зобов`язання по оплаті товару нараховуються відсотки у розмірі 21 % річних, або 0,0575% в день за товарний кредит (за користування чужими коштами) за весь період прострочення оплати, включаючи день погашення заборгованості по оплаті товару..

Згідно пункту 9.1 Договору, в частині розрахунків він діє до повного виконання Покупцем своїх зобов`язань за ним.

Станом на 13.08.2020 р., тобто на дату сплати Відповідачем вартості отриманого за Договором товару, нарахованих до сплати відсотків за користування чужими коштами (коштами Позивача) становить 25674,40 грн. (двадцять п`ять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні сорок копійок). Детальний розрахунок заборгованості Відповідача за процентами з відповідними поясненнями додається до цієї позовної заяви.

З огляду на вищезазначене, 21.07.2021 р. Позивач направив Відповідачу Вимогу б/н від 12.07.2021 р. про сплату процентів за товарний кредит за договором поставки товару в розмірі 25674,40 грн. (далі - «Вимога», копія додається). Однак станом на 03.09.2021 р. зазначена Вимога Відповідачем не задоволена.

Отже, Позивачем було вжито необхідних заходів для досудового врегулювання питання добровільної сплати Відповідачем заборгованості за Договором, проте, враховуючи той факт, що Відповідач не йде в цьому на зустріч, керуючись положеннями чинного законодавства України, Позивач змушений захищати власні права та інтереси у судовому порядку, шляхом подання до господарського суду позовної заяви.

З наведених підстав, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємеця Крамаренко Андрія Вікторовича про стягнення 25 674,40 грн.

05.10.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Як зазначає відповідач, Позовні вимоги обґрунтовані невчасним виконанням Відповідачем умов Договору поставки товару №11-04-18/25 від 11.04.2018 року (надалі за текстом - Договір). п. 6.1 Договору передбачена відповідальність покупця за порушення термінів оплати у розмірі 21% річних або 0,0575% в день. З наданого Позивачем розрахунку не можливо дійти висновку щодо розміру позовних вимог, оскільки не зрозуміло яким арифметичним чином Позивач отримала суму заборгованості у розмірі 25 674,40 грн. З огляду на це, наданий Позивачем розрахунок не є детальним. Проте з нього вбачається, що він виконаний на основі розрахунку 0,0575% в день. Зазначаємо, що відповідальність покупця за порушення термінів оплати передбачені п. 6.1 Договору за своєю правовою природою є неустойкою, а конкретніше пенею. Проте Позивач намагається переконати суд у тому, що відповідальність покупця за порушення термінів оплати у розмірі 0,0575% в день є відсотками за користування чужими грошовими коштами.

Фактично п. 6.1 Договору повторює ч.3 ст. 549 ЦК України, що дає можливість встановити, що обумовлені цим пунктом Договору правові наслідки порушення умов Договору є пенею. Вказаним пунктом Договору сторони не погоджували те, що у ньому відображені відсотки за користування чужими грошовими коштами у розумінні ст. 625 ЦК України, а окреслили відповідальність у вигляді пені.

Додатковим доказом того, що 0,0575% в день за порушення термінів оплати це пеня є і вказівка самого Позивача у позовній заяві, а саме: «Однак, Відповідачем не сплачено відсотки за Договором....», що відповідає частині 6 статті 231 ГК України, адже пеня розраховується у відсотках.

Відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності протягом тривалого часу і не укладав би договору з штрафними санкціями у вигляді 0,0575% в день від суми боргу на підставі саме ст. 625 ЦК України, оскільки усвідомлений, що законодавством передбачено лише 3% річних за користування чужими грошовими коштами, а не 0,0575% в день, що є більше ніж у 10 разів більше.

Відповідно до контр розрахунку, який доданий до даного Відзиву, сума 3% відсотків за користування грошовими коштами за період з 30.09.2018 року по 13.08.2020 року складає 3 672.01 грн., а тому у разі, якщо суд дійде висновку, що Позивач у даній справі просить стягнути саме відсотки за користування чужими грошовими коштами, Відповідач проситиме зменшити їх розмір до розміру відповідно до ст. 625 ЦК України.

Звертаємо увагу суду, що вказівка на те, що 0,0575% в день є чужими грошовими коштами з`являється лише у позовній заяві по даній справі.

У тексті Договору немає вказівки, що 0,0575% в день це саме відсотки за користування чужими грошовими коштами і сторонам при укладанні Договору було зрозуміло, що 0,0575% в день є пенею.

Заслуговує на увагу і той факт, що Позивач взагалі не зазначає, які збитки їй були завдані у зв`язку із несвоєчасним виконанням умов Договору Відповідачем та у зв`язку чим вона встановлює їх оцінює у розмірі 25 674,40 грн., на рівні майже половини вартості товару.

Позивач у позовній заяві від 04.04.2019 року по справі №916/994/19 заявляла, що керуючись частиною 1 ст. 20 ЦК України не пред`являє до Відповідача вимоги щодо сплати відсотків, тобто Позивач на власний розсуд обрала ефективний на її думку спосіб захисту з приводу невиконань Відповідачем умов Договору. З даного слідує, що Рішенням Господарського суду Одеської області по справі №916/994/19 були повністю захищені інтереси Позивача. Виконання Відповідачем Рішення суду по справі №916/994/19 повністю відновило порушені права та інтереси Позивача, а тому вважаємо, що позовна заява по даній справі задоволенню не підлягає.

Додатково вважаємо за необхідне звернути увагу суду, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17, від 20.06.2019 у справі №916/2283/18, від 01.08.2019 у справі №922/2932/18.

Звертаємо увагу суду, що Відповідач веде господарську діяльність шляхом роздрібної торгівлі непродовольчими товарами у магазині, який на період введення карантинних обмежень був змушений зачинити, оскільки Державою були введені обмеження щодо роботи таких магазинів. І у період з березня 2020 року по вересень 2020 року господарську діяльність не вів.

11.10.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач вважає, що Відповідач трактує норми чинного законодавства на свій лад з метою введення суду в оману, переслідуючи ціль уникнути відповідальності за Договором поставки товару №11-04-18/25 від 11.04.2018 р. (далі - «Договір»).

Як вбачається із тексту Відзиву, найбільше невдоволення у Відповідача викликає те. що він вважає відповідальність визначену пунктом 6.1. Договору не відсотками за користування чужими коштами, як про це наголошує у позовній заяві Позивач, а неустойкою, а саме пенею.

Однак, Позивач вважає такі доводи Відповідача необгрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення із Відповідача відсотків за користування чужими коштами Позивач чітко та вичерпно зазначив у своєму позові.

Однак, у зв`язку із намаганнями Відповідача ввести суд в оману, трактуючи зміст Договору та норми чинного законодавства так, як йому це зручно, видаючи правову природу відсотків за користування чужими коштами за пеню, Позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на наступні обставини.

Згідно пункту 6.1 Договору у випадку порушення термінів оплати на прострочене зобов`язання по оплаті товару нараховуються проценти у розмірі 21 % річних (у розрахунку 365 днів) або 0,0575% в день від суми простроченої заборгованості, яка на момент розрахунку процентів визначається з урахуванням індексації згідно пункту 3.1 Договору.

Згідно пункту 6.2 Договору, Постачальник несе відповідальність за затримку з передачею (поставкою) товару Покупцеві сплачуючи пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого в строк товару за кожний день прострочення.

З аналізу цих двох пунктів (6.1 і 6.2) Договору, очевидно що на момент укладення Договору сторони відрізняли відсотки (відсотки за користування чужими коштами) та пеню, і в якості гарантій оплати вартості товару для Продавця встановили відсотки за користування чужими коштами, а у якості гарантій поставки товару для Покупця встановили пеню. А те, що сторони у пункті 6.1 Договору встановили альтернативний спосіб нарахування відсотків (21% річних, або 0,0575% в день) ще раз підтверджує, що пунктом 6.1 Договору визначено порядок нарахування саме відсотків за користування чужими коштами, а не пені, яка нараховується із розрахунку тільки на день.

На спростування позиції Відповідача, щодо необгрунтованості та безпідставності вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача відсотків за користування чужими коштами свідчать наступні факти.

05.05.2021 р. Господарським судом Одеської області за результатами розгляду справи №916/388/21 за позовом фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни до ОСОБА_3 прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з відповідача заборгованість по оплаті товару та відсотки за користування чужими коштами. Зазначене рішення в апеляційному порядку не переглядалось, набрало законної сили 01.06.2021 р. та виконане в повному обсязі.

24.05.2021 р. Господарським судом Миколаївської області за результатами розгляду справи № 915/183/21 за позовом фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни до фізичної особи-підприємця Мельник Тетяни Олександрівни прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з відповідача заборгованість по оплаті товару та відсотки за користування чужими коштами. Зазначене рішення в апеляційному порядку не переглядалось, набрало законної сили 24.06.2021 р. та виконане в повному обсязі.

29.10.2020. р Господарським судом Миколаївської області за результатами розгляду справи № 915/1855/19 за позовом фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни до фізичної особи-підприємця Фоменка Євгенія Петровича прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з відповідача заборгованість по оплаті товару та відсотки за користування чужими коштами. За результатами перегляду рішення в апеляційному порядку, останнє було залишене без змін і набрало законної сили 20.01.2021 р. та виконане в повному обсязі.

Заборгованість по всім трьом вищезазначеним справам виникла на підставі типової форми договору поставки товару, якою зазвичай Позивач користувалась у своїй господарській діяльності. Пункт 6.1 цих трьох договорів за своїм змістом аналогічний пункту 6.1 Договору між Позивачем та Відповідачем, лише з однією відмінністю - розміром відсотків (копія трьох договорів додається).

Зазначені вище обставини свідчать про однозначну позицію судів до правової природи, визначеної у пункті 6.1 Договору відповідальності Відповідача, а саме про те, що відсотки за пунктом 6.1 Договору є саме відсотками за користування чужими коштами, а не пенею.

Зазначена позиція підтверджується і в Рішенні Господарського суду Тернопільської області від 30.09.2021 р. по справі № 921/555/21 (далі - «Рішення»), за позовом Позивача до фізичної особи-підприємця Ткачика Василя Івановича про стягнення заборгованості за відсотками за користування чужими коштами. Позовні вимоги у зазначеній справі ґрунтувались на аналогічних обставинах та доказах. Так, у Рішенні вказано: «Розглядаючи питання про зменшення розміру заявлених до стягнення відсотків за користування чужими коштами, суд виходить із загальних засад цивільного законодавства, яким визначено, що проценти річних за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК) за своєю правовою природою є окремим видом забезпечення виконання зобов`язання, оскільки є платою за користування чужими коштами, і відмінними від неустойки, яку просить зменшити відповідач в порядку ч. З ст. 551 ЦК України та ст.23 Господарського кодексу України.

При цьому судом враховано, що проценти за користування чужими коштами є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання. Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею), а е саме процентами за користування товарним кредитом та стягуються незалежно від наявності вини боржника. Проценти за користування чужими коштами за своєю правовою природою є боргом. Тому навіть якщо розмір таких процентів значно перевищує понесені збитки, зменшення їх розміру, як це передбачено нормами ЦКУ та ГКУ для неустойки, є неможливим (Постанова ВГСУ від 25.09.2012 р. №32/5005/3471/2012).

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору, відповідно ст. 3 ЦК України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Ч. 1 ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В той же час, ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином суд вказує, що позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору.

11.04.2018 р. між фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною (далі - «Позивач») та фізичною особою-підприємцем Крамаренко Андрієм Вікторовичем (далі - «Відповідач») укладено Договір поставки товару №11-04-18/25 (далі - «Договір»), згідно умов якого Позивач передав Відповідачу у власність товар, зазначений у пункті 1.2 Договору та у видатковій накладній №112 від 11.04.2018 р. (далі - «Видаткова накладна»), вартість якого на той час становила 65375,00 грн. Відповідач у свою чергу відповідно до Договору зобов`язався оплатити вартість зазначеного товару, а також сплатити відсотки за користування чужими коштами (товарним кредитом) у разі прострочення оплати товару у строк не пізніше 30.09.2018 року.

Однак, у зазначений строк Відповідач не виконав своє зобов`язання щодо оплати вартості товару, у зв`язку з чим Позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Відповідача заборгованості за Договором.

За результатами розгляду судом зазначеної позовної заяви (з урахуванням перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку) позовні вимоги Позивача були задоволені у повному обсязі - стягнуто з Відповідача 70200,00 грн. (вартість отриманого Відповідачем товару) та 1921,00 грн. судового збору за подання Позивачем до суду позовної заяви, загалом - 72121,00 грн.

На виконання рішення суду 13.08.2020 р. Відповідачем було перераховано на рахунок Позивача 72121,00 грн.

Однак, Відповідачем не сплачено на користь Позивача відсотки за Договором, нараховані за весь період прострочення оплати вартості товару (тобто до моменту повної оплати його вартості) отриманого за Договором, в результаті чого Відповідачем порушено майнові права та законні інтереси Позивача.

Згідно пункту 6.1 Договору у разі прострочення оплати на прострочене зобов`язання по оплаті товару нараховуються відсотки у розмірі 21 % річних, або 0,0575% в день за товарний кредит (за користування чужими коштами) за весь період прострочення оплати, включаючи день погашення заборгованості по оплаті товару..

Згідно пункту 9.1 Договору, в частині розрахунків він діє до повного виконання Покупцем своїх зобов`язань за ним.

Станом на 13.08.2020 р., тобто на дату сплати Відповідачем вартості отриманого за Договором товару, нарахованих до сплати відсотків за користування чужими коштами (коштами Позивача) становить 25674,40 грн. (двадцять п`ять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні сорок копійок).

З огляду на вищезазначене, 21.07.2021 р. Позивач направив Відповідачу Вимогу б/н від 12.07.2021 р. про сплату процентів за товарний кредит за договором поставки товару в розмірі 25674,40 грн. Станом на 03.09.2021 р. зазначена Вимога Відповідачем не задоволена.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Аналогічні положення містить і ГК України.

Так, відповідно ч. 2 ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до п. 1, 2, 7 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання; належним чином відповідно до закону, інших правових актів та договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст. 530 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 частини 1 ст. 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

11.04.2018 р. між фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною (далі - «Позивач») та фізичною особою-підприємцем Крамаренко Андрієм Вікторовичем (далі - «Відповідач») укладено Договір поставки товару №11-04-18/25 (далі - «Договір»), згідно умов якого Позивач передав Відповідачу у власність товар, зазначений у пункті 1.2 Договору та у видатковій накладній №112 від 11.04.2018 р. (далі - «Видаткова накладна»), вартість якого на той час становила 65375,00 грн. Відповідач у свою чергу відповідно до Договору зобов`язався оплатити вартість зазначеного товару, а також сплатити відсотки за користування чужими коштами (товарним кредитом) у разі прострочення оплати товару у строк не пізніше 30.09.2018 року.

Однак, у зазначений строк Відповідач не виконав своє зобов`язання щодо оплати вартості товару, у зв`язку з чим Позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Відповідача заборгованості за Договором.

За результатами розгляду судом зазначеної позовної заяви (з урахуванням перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку) позовні вимоги Позивача були задоволені у повному обсязі - стягнуто з Відповідача 70200,00 грн. (вартість отриманого Відповідачем товару) та 1921,00 грн. судового збору за подання Позивачем до суду позовної заяви, загалом - 72121,00 грн.

На виконання рішення суду 13.08.2020 р. Відповідачем було перераховано на рахунок Позивача 72121,00 грн.

Однак, Відповідачем не сплачено на користь Позивача відсотки за Договором, нараховані за весь період прострочення оплати вартості товару (тобто до моменту повної оплати його вартості) отриманого за Договором, в результаті чого Відповідачем порушено майнові права та законні інтереси Позивача.

Згідно пункту 6.1 Договору у разі прострочення оплати на прострочене зобов`язання по оплаті товару нараховуються відсотки у розмірі 21 % річних, або 0,0575% в день за товарний кредит (за користування чужими коштами) за весь період прострочення оплати, включаючи день погашення заборгованості по оплаті товару.

Згідно пункту 9.1 Договору, в частині розрахунків він діє до повного виконання Покупцем своїх зобов`язань за ним.

Станом на 13.08.2020 р., тобто на дату сплати Відповідачем вартості отриманого за Договором товару, нарахованих до сплати відсотків за користування чужими коштами (коштами Позивача) становить 25674,40 грн. (двадцять п`ять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні сорок копійок).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 625 ЦК України визначено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ч. 1, 5 ст. 694 ЦК України передбачено, що Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Згідно пункту 6.1 Договору у разі прострочення оплати на прострочене зобов`язання по оплаті товару нараховуються відсотки у розмірі 21 % річних, або 0,0575% в день за товарний кредит (за користування чужими коштами) за весь період прострочення оплати, включаючи день погашення заборгованості по оплаті товару.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 25674,40 грн відсотків за користування чужими коштами підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном "власність" розуміє також грошові кошти, що підлягають оплаті за поставлений товар.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями ст. 129 ГПК України, враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов Фізичної особи-підприємеця Семера Вікторії Анатоліївни до відповідача - Фізичної особи-підприємеця Крамаренко Андрія Вікторовича про стягнення 25 674,40 грн., - задовольнити.

1) 2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Крамаренко Андрія Вікторовича ( АДРЕСА_1 . ІПН: НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи- підприємця Семери Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 ; ІПН: НОМЕР_3 ) суму заборгованості по оплаті процентів за користування чужими коштами у розмірі 25674 (двадцять п`ять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні 40 копійок), та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят гривень) 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст складено 01 листопада 2021 р.

Суддя С.Ф. Гут