ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/10/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.,

за участю представників:

Фонду державного майна України - не з`явився

Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" - Кравченка І.В.

Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 (у складі колегії суддів: Ярош А.І. (головуючий), Діброва Г.І., Колоколов С.І.)

та рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 (суддя Погребна К.Ф.)

у справі № 916/10/18

за позовом Фонду державного майна України

до Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт", Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

про визнання незаконним рішення і визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Фонд державного майна України (далі - Фонд) звернувся до господарського суду з позовом до Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" (далі - Відповідач-1) та Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі - Рада) про визнання незаконним рішення Ради від 02.06.2017 №357 (далі - Спірне рішення), визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 08.06.2017 за №1367, укладеного між Радою та Відповідачем-1 (далі - Спірний договір).

Позов мотивований незаконністю Спірного рішення та Спірного договору, за якими Рада передала Відповідачу-1 у власність земельну ділянку, яка є державною власністю, оскільки на ній розташований об`єкт нерухомого майна - база відпочинку "Зорі Тирасполя", що перебуває в державній власності.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.02.2021, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2021, позов задоволено.

Відповідач-1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.08.2021 відкрито касаційне провадження за зазначеною касаційною скаргою з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06 жовтня 2021 року.

Також Відповідач-1 подав 4 жовтня 2021 року додаткові пояснення, які за своєю суттю є доповненням до касаційної скарги. Зазначені додаткові пояснення не підлягають врахуванню відповідно до вимог статей 118 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вони подані після закінчення строку на касаційне оскарження.

Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу в установлений Судом строк не надали.

Фонд і Рада в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 Господарського процесуального кодексу України не зверталися.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Відповідача-1, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Господарського суду Одеської області від 17.12.2015 у справі №916/2773/15, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016, відмовлено в задоволенні позовної заяви Малого підприємства "Аліса" до Фонду про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19, та складається із відповідних будівель згідно з переліком.

Під час розгляду справи №916/2773/15 судом встановлено таке:

- актом державної приймальної комісії від 20.07.1981 прийнято в експлуатацію базу відпочину Тираспольського монтажного управління. Відповідно до зазначеного акту будівництво бази відпочинку здійснювалось власними силами ТМУ Треста "Молделектромонтаж" у період з травня 1979 року до лютого 1980 року, а збір та встановлення будиночків відбулись у 1981 році. До складу бази відпочинку увійшли наступні будівлі та споруди: їдальня, червоний куточок, підсобні приміщення, пральня, умивальник, вигрібна яма, водозбірник, душова;

- у зв`язку з введенням в експлуатацію бази відпочинку ТМУ Треста "Молделектромонтаж" начальник управління 25 липня 1980 року звернувся до голови селищної ради смт. Затока з проханням надати базі відпочинку назву "Зорі Тирасполя";

- у липні 1980 року базі відпочинку "Зорі Тирасполя" було видано паспорт, відповідно до якого база відпочинку фактично мала 120 місць та знаходилась на земельній ділянці площею 6891 м2;

- згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію №2233"А" від 28.02.1994 Тираспольське монтажне управління Треста "Молделектромонтаж" перереєстроване на Державне підприємство Тираспольське монтажне управління "Молделектромонтаж" за адресою: 278000, м. Тирасполь, вул. Монтажників, 2;

- 28 грудня 1998 року між Тираспольським електромонтажним управлінням (орендодавець) та Малим підприємством "Аліса" (орендар) був укладений договір про передачу в оренду бази відпочинку "Зорі Тирасполя" в смт. Затока строком на 5 років з 01.01.1999 до 31.12.2003;

- 7 травня 2000 року між Малим підприємством "Аліса" та МПП "Вектор-Плюс" укладено договір підряду на будівництво, відповідно до якого МПП "Вектор- Плюс" взяло на себе зобов`язання зі збірки та монтажу дерев`яних будинків на базі відпочинку "Зорі Тирасполя". Зазначені роботи виконані в травні 2000 року, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт №7;

- 28 квітня 2001 року між Державним підприємством Тираспольське монтажне управління "Молделектромонтаж" (орендодавець) та Малим підприємством "Аліса" (орендар) укладений договір №4 про передачу в оренду бази відпочинку "Зорі Тирасполя" в смт. Затока строком на 10 років з 01.01.2001 до 31.12.2010. Додатковою угодою від 23.07.2002 строк оренди був збільшений до 31.12.2012;

- рішенням Ради №550 від 28.12.2000 затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,7499 га під розміщення бази відпочинку "Зорі Тирасполя" та надано Малому підприємству "Аліса" у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном 10 років земельну ділянку загальною площею 0,7499 га в тому числі: під розміщення бази відпочинку "Зорі Тирасполя" - площею 0,6914 га, під розміщення парковки автотранспорту - площею 0,0585 га в Сонячному курортному районі смт. Затока (з урахуванням змін, внесених рішенням Ради №794 від 22.06.2001);

- 22 серпня 2001 року на підставі зазначених рішень між Радою та МП "Аліса" укладено договір оренди земельної ділянки;

- рішенням Виконавчого комітету Затоківської селищної ради №569 від 16.11.2007 базі відпочинку "Зорі Тирасполя" присвоєна юридична адреса: смт. Затока, вул. Лазурна, 19;

- на підставі протоколу №3 від 29.09.2011 Міністерство економіки Придністровської Молдавської Республіки запропонувало Малому підприємству "Аліса" як належному виконавцю умов договорів оренди та орендарю, який мав першочергове право на купівлю майна бази відпочинку "Зорі Тирасполя", використати першочергове право купівлі майна бази відпочинку;

- 3 жовтня 2011 року Мале підприємство "Аліса", скориставшись зазначеним правом, уклало з Міністерством економіки Придністровської Молдавської Республіки договір купівлі-продажу №11-03 майна за кордоном, яке знаходиться на балансі ДУП Монтажне управління "Молделектромонтаж", що розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19, база відпочинку "Зорі Тирасполя";

- листом №1263/01-29/3 від 08.09.2011 Рада повідомила Мале підприємство "Аліса", що відповідно до рішення Ради №481 від 23.08.2011 договір оренди земельної ділянки від 22.08.2011, укладений між Радою та МП "Аліса", припинений у зв`язку із закінченням терміну, на який його було укладено, база відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України, МП "Аліса" зобов`язано повернути земельну ділянку в місячний строк;

- згідно зі статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України" від 10.09.1991 №1540-XII та статтею 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11.08.1994, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності та Протоколу між Кабінетом міністрів України і Урядом Республіки Молдова про внесення змін до Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 року" від 12.07.2001 за №2666-11 майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України є державною власністю України;

- з метою реалізації Угоди від 11.08.1994 молдавська сторона висунула майнові претензії перед державою Україна в особі Фонду щодо бази відпочинку "Зорі Тирасполя", забудовником якої було підприємство колишнього союзного підпорядкування - Тираспольське монтажне управління Тресту "Молделектромонтаж" Міністерства монтажних і спеціалізованих будівельних робіт СРСР. Проте відповідно до висновку Фонду щодо правового статусу майна бази відпочинку "Зорі Тирасполю" (смт. Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область) надані молдавською стороною документи, не дають підстав визнати зазначену базу відпочинку власністю Республіки Молдова;

- наказом Фонду від 18.10.2004 №2176 затверджено вказаний висновок, відповідно до якого база відпочинку "Зорі Тирасполю" є державною власністю України.

Під час розгляду справи №916/2773/15 суд встановив відсутність доказів того, що Міністерство економіки Придністровської Молдавської Республіки було власником об`єкта купівлі-продажу, а отже воно не мало повноважень щодо розпорядженням майном бази відпочинку "Зорі Тирасполя", розташованим за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19, зокрема щодо його продажу іншій особі.

У вказаному судовому рішенні зазначено, що згідно зі статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України" та статтею 1 Угоди від 11.08.1994 майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України.

Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.05.2017 №35115434 було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером запису 20328673, за яким база відпочинку "Зорі Тирасполя" за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 19, є державною власністю.

Разом з тим 2 червня 2017 року Рада прийняла Спірне рішення за №357 "Про продаж ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" земельної ділянки несільськогосподарського призначення (кадастровий номер :02:019:0157) площею 0,6914 га за адресою: вул. Лазурна, 19, Сонячний район, смт. Затока, м. Білгород-Дністровський Одеської області, що перебуває в постійному користуванні Відповідача-1, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення".

8 червня 2017 року між Радою (продавець) та Відповідачем-1 (покупець) укладено Спірний договір, пунктом 1.1 якого передбачено, що відповідно до Спірного рішення продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Ради, загальною площею 0,6914 га забудованих земель, в тому числі за земельними угіддями, гектарів: відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом 0,6914 га, розміщену за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вулиця Лазурна, під номером дев`ятнадцять, кадастровий номер: :02:019:0157 (далі - Спірна земельна ділянка).

18 вересня 2018 року між Регіональним відділенням Фонду по Одеській області та ТОВ "База відпочинку "Зорі Тирасполя" складений та підписаний акт №01 приймання-передачі частки, що належить державі, відповідно до якого РФ Фонду по Одеській області передало об`єкти нерухомого майна, як державну частку в розмірі 51% у статутному капіталі ТОВ "База відпочинку "Зорі Тирасполя", що становить 766000,00 грн (на підставі незалежної оцінки необоротних активів у вигляді конструкцій будівель та споруд колишньої бази відпочинку "Зорі Тирасполя", здійсненої ТОВ ОФ "ІНЮГ-Експертиза" станом на 30.04.2018).

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ТОВ "База відпочинку "Зорі Тирасполя" зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - "база відпочинку "Зорі Тирасполя", загальною площею 1677,9 м2, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вулиця Лазурна, буд. 19, реєстраційний номер: 208, яке виникло на підставі зазначеного акту приймання-передачі №01 від 18.09.2018.

Звертаючись з позовом у справі, що розглядається, Фонд заявив вимоги про визнання незаконним Спірного рішення та визнання недійсним Спірного договору, оскільки Рада, не маючи відповідних повноважень, незаконно передала у власність Відповідачу-1 Спірну земельну ділянку, яка є державною власністю відповідно до положень статей 120, 122 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, оскільки на ній розташоване нерухоме майно, яке є державною власністю. При цьому Фонд вважає, що обставини щодо належності бази відпочинку "Зорі Тирасполя" до державної власності України не підлягають доказуванню відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість зазначених позовних вимог з огляду на те, що на момент прийняття Радою Спірного рішення та укладення Спірного договору розташоване на Спірній земельній ділянці майно перебувало в державній власності, відповідно, Рада не мала права розпоряджатись нею. При цьому суди визнали, що встановлені в рішенні суду у справі №916/2773/15 обставини, зокрема факт належності бази відпочинку "Зорі Тирасполя" до державної власності України, мають преюдиційне значення у справі, що розглядається, та не потребують доказування.

Водночас суди відхилили посилання Відповідача-1 на обставини, встановлені під час розгляду Господарським судом Одеської області справи №916/759/16, оскільки зазначена справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, а також посилання Відповідача-1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2011 у справі №5/17-4110-2011, адже під час розгляду зазначеної справи питання щодо наявності повноважень у Ради на розпорядження Спірною земельної ділянкою не було предметом розгляду та судом не досліджувалось.

Крім того, суди відхилили доводи Відповідача-1 про те, що держава в особі Фонду не є власником майна бази відпочинку "Зорі Тирасполя" у зв`язку з переданням його до статутного капіталу ТОВ "База відпочинку "Зорі Тирасполя", оскільки відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна форма власності бази відпочинку "Зорі Тирасполя" загальною площею 1677,9 м2, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вулиця Лазурна, буд. 19, реєстраційний номер: 208 - є державною.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Зокрема, підставою касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, Відповідач-1 зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосували положення статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, статей 2, 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, оскільки обраний Фондом спосіб захисту є неефективним, задоволення вимоги про визнання незаконним Спірного рішення та його скасування не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права Фонду (в разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування Спірної земельної ділянки.

При цьому Відповідач-1 посилається на неврахування судами висновків щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 31.08.2019 у справі №911/3681/17, від 01.10.2019 у справі №911/2034/16, від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, від 19.11.2019 у справі №911/3680/17, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18.

Також Відповідач-1 вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію щодо застосування статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 40.12.2018 у справі №910/18560/16, а також постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №910/6186/17, від 21.01.2019 у справі №910/22093/17, від 29.10.2019 у справі №921/99/18.

Крім того, Відповідач-1 звертає увагу на те, що він не був учасником справи №916/2773/15, тому Фонд повинен був доводити право власності на базу відпочинку "Зорі Тирасполя" на загальних підставах. Водночас Верховний Суд постановою від 10.10.2018 направив на новий розгляд справу №916/759/16 за позовом прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду до МП "Аліса" та Відповідача-1 за участю Затоківської селищної ради про витребування майна бази відпочинку "Зорі Тирасполю" з чужого незаконного володіння та його звільнення, в якій вимоги прокурора ґрунтуються на тих самих доказах, що й у справі, яка розглядається.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, Суд виходить із наступного.

Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного (господарського) права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Не врахувавши наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору у справі, що розглядається, не надали належної правової оцінки обставинам щодо наявності чи відсутності у держави в особі Фонду, на момент ухвалення судового рішення про задоволення позову, відповідних прав на Спірне майно, на захист яких подано цей позов. Зокрема, встановивши обставини щодо передання 18 вересня 2018 року Регіональним відділенням Фонду по Одеській області відповідного майна до статутного капіталу ТОВ "База відпочинку "Зорі Тирасполя" та реєстрації права власності на нього за вказаним товариством, суди не здійснили правової оцінки цих обставин та їх правового значення у контексті спірних у справі правовідносин та позовних вимог, заявлених для захисту конкретних прав держави в особі Фонду.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, на яку посилається Відповідач-1 у касаційній скарзі).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню

Серед способів захисту речових прав Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Для витребування майна не є ефективним способом захисту прав оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна; позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 01.10.2019 у справі №911/2034/16, від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, на які посилається Відповідач-2 у касаційній скарзі.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень у справі, яка розглядається, Суд вбачає, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не врахували наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду та не з`ясували всі необхідні обставини, які б могли бути достатніми підставами для висновку про наявність чи відсутність правових підстав для задоволення заявлених Фондом позовних вимог.

Так, під час розгляду спору суди попередніх інстанцій виходили з того, що Фонд звернувся з позовом про визнання незаконним Спірного рішення та визнання недійсним Спірного договору за захистом порушених прав держави. При цьому незаконність Спірного рішення Фонд пов`язує з наявністю в нього зареєстрованого права власності на майно, розташоване на Спірній земельній ділянці, та відсутністю у Ради належним чином набутого права на розпорядження нею.

Однак, розглянувши та задовольнивши зазначені позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 321, 658 Цивільного кодексу України щодо непорушності права власності та щодо належного власнику права продажу товару, суди належним чином не з`ясували, на захист якого конкретно права держави в особі Фонду, зокрема щодо Спірної земельної ділянки або розташованого на ній майна, спрямований відповідний позов, а відтак чи призведе задоволення зазначених вимог до відновлення таких прав.

При цьому суди належним чином не дослідили, чи є визнання незаконним Спірного рішення та визнання недійсним Спірного договору достатнім та необхідним для відновлення відповідних прав держави, на захист яких поданий позов у справі, що розглядається, з урахуванням, зокрема, принципу процесуальної економії та повноти судового захисту, або ж такий захист потребуватиме звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

З огляду на викладене Суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України через неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у перелічених постановах.

Водночас Суд відхиляє посилання Відповідача-1 на постанови Великої Палати у справах №338/180/17, №905/1926/16, №569/17272/15-ц, №487/10132/14-ц, №145/2047/16-ц, №916/1415/19, №910/3009/18, №910/18560/16, №910/6186/17, №910/22093/17, №921/99/18, адже з огляду на предмет і підстави відповідних позовів, зміст позовних вимог висновки в них стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Разом з тим Суд вбачає, що висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог ґрунтуються на тому, що розташоване на Спірній земельній ділянці нерухоме майно - база відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України, управління якою здійснює Фонд, і зазначені обставини не потребують доказуванню у справі, що розглядається, оскільки встановлені в рішенні суду у справі №916/2773/15.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми Кодексу учасники господарського процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені. Тобто преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

З огляду на положення наведеної норми Кодексу суди першої та апеляційної інстанцій навели слушне твердження про те, що неодмінною умовою її застосування є участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлені ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлені певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Проте суди помилково зазначили, що вищевказані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі, де брали участь ті ж самі особи, що і в даній справі, адже Відповідач-2 не брав участі у розгляді справи №916/2773/15 за позовом МП "Аліса" до Фонду за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1 та за участю прокуратури Одеської області.

При цьому суди попередніх інстанцій залишили поза увагою положення частини 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Крім того, суди не врахували положення частини 7 статті 75 зазначеного Кодексу, відповідно до якої правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

З аналізу наведеної норми Кодексу вбачається, що преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають преюдиціальності. Водночас преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Не зважаючи на викладені положення процесуального законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору у справі, що розглядається, обмежились посиланням на висновок судів у справі №916/2773/15 щодо належності державі в особі Фонду бази відпочинку "Зорі Тирасполя" та безпосередньо не досліджували обставини щодо того, на які саме будівлі та споруди зазначеної бази, що можуть бути віднесені до об`єктів нерухомого майна, розташованих на Спірній земельній ділянці, виникло та існує право власності держави. При цьому, зокрема, суди не зазначили про встановлення обставин щодо переліку такого майна в судових рішеннях у справі №916/2773/15, які не були спростовані Відповідачем-2 як особою, що не брала участі у зазначеній справі.

З огляду на викладене Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення заявлених Фондом позовних вимог, адже такий висновок не ґрунтується на належному з`ясуванні обставин щодо наявності у держави в особі Фонду певного права на Спірну земельну ділянку або розташоване на ній нерухоме майно, на захист якого подано позов у справі, що розглядається, а також ефективності захисту такого права у визначений Фондом спосіб шляхом визнання незаконним Спірного рішення та визнання недійсним Спірного договору.

Тобто суди не дотримались вимог статей 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, із належним дослідженням зібраних у справі доказів.

Тому переглянувши в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, з урахуванням встановлених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України меж розгляду справи судом касаційної інстанції, Суд дійшов висновку, що наведені порушення норм процесуального права є підставою для скасування оскаржених судових рішень та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції слід врахувати вище викладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, дати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням сторін, і в залежності від установленого та вимог закону прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 у справі №916/10/18 скасувати.

3. Справу №916/10/18 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко