ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1554/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Головея В.М., Разюк Г.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича

на рішення Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р., повний текст якого складено та підписано „26" липня 2021р.

та на ухвалу Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р. про закриття провадження

у справі № 916/1554/21

за позовом Комунального підприємства Теплові мережі «Ізмаїлтеплокомуненерго»

до відповідача Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича

про стягнення 43 501,29 грн.,

головуючий суддя - Мостепаненко Ю.І.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

Справа розглянута без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження.

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року Комунальне підприємство Теплові мережі «Ізмаїлтеплокомуненерго» звернулося до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича про стягнення грошових коштів у загальній сумі 43 501,29 грн., із яких: 14 020,44 грн. основний борг; 28 669,84 грн. пені, 309,12 3 % річних; 501,89 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за укладеним між Комунальним підприємством Теплові мережі «Ізмаїлтеплокомуненерго» та відповідачем договором від 29.09.2017 № 1-2 про постачання теплової енергії (далі договір), а саме, зобов`язань щодо своєчасної та у повному обсязі оплати поставленої позивачем теплової енергії, внаслідок чого утворилась заборгованість у спірній сумі, на яку позивачем нараховано пеню в порядку п.п. 3.5 договору, а також здійснені нарахування в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.06.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1554/21 за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання для розгляду справи по суті.

У відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено про сплату основної заборгованості у сумі 14 020,44 грн., на підтвердження чого надано платіжні доручення: № 48 від 03.06.2021р. на суму 3 809,94 грн., №49 від 07.06.2021р. на суму 3 543,25 грн., № 50 від 07.06.2021р. на суму 3 562,30 грн. та №51 від 07.06.2021р. на суму 3 105,11 грн., з огляду на що просив суд закрити провадження у справі.

Крім того, відповідач просив суд відмовити в стягненні 3% річних, інфляційних витрат та пені, оскільки відповідно до відповідно до п. 4 ч. 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

02.07.2021р. до Господарського суду Одеської області від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній, здійснивши перерахунок пені з урахуванням положень ст. 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", просив суд стягнути з відповідача 2 032,25 грн. - заборгованості, в тому числі: 1 221,24 грн. - пені, 309,12 грн. - 3% річних та 501,89 грн. - інфляційних витрат.

12.07.2021р. до суду від відповідача надійшли заперечення, в яких останній просив суд залишити без розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог, як подану після початку першого судового засідання. Окрім цього, посилаючись на положення п. 4 ч. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» від 17.03.2020р. № 530, відповідач вказує на відсутність правових підстав для стягнення з нього заявлених позивачем сум.

26.07.2021р. до суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесення витрат на відправлення кореспонденції до суду і до відповідача та врахування при розподілі судових витрат - загалом на суму 127,60 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 провадження у справі №916/1554/21 за позовом комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича в частині вимог про стягнення основної заборгованості в розмірі 14 020,44 грн. закрито, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 у справі №916/1554/21 (суддя Мостепаненко Ю.І.) позов задоволено. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича на користь Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" 1221 грн. 24 коп. - пені, 309 грн. 12 коп. - 3% річних, 501 грн. 89 коп. - інфляційних витрат, 2 270 грн. - витрат по сплаті судового збору та 127 грн. 60 коп. - поштових витрат.

В мотивах прийнятого рішення, суд першої інстанції визнав доведеним, що відповідачем порушені договірні зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленої на його об`єкт теплової енергії, внаслідок чого утворилася заборгованість у спірній сумі.

Крім того, місцевий господарський суд визнав, що позивачем обґрунтовано на прострочені суми оплати вартості поставленої теплової енергії здійснено нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України та пені відповідно до умов пп. 3.5 Договору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій апелянт просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 по справі №916/1554/21 про закриття провадження по справі та рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 у справі №916/1554/21 за позовом Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича про стягнення 1221 грн. 24 коп. - пені, 309 грн. 12 коп. - 3% річних, 501 грн. 89 коп. - інфляційних витрат, 2 270 грн. - витрат по сплаті судового збору та 127 грн. 60 коп. - поштових витрат. Передати справу №916/1554/21 на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Апелянт вважає, що оскаржувані ухвала та рішення суду винесені з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягають скасуванню, виходячи з наступного.

Так, скаржник посилаючись на правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного суду по справі №910/7290/19 від 19.02.2020 зазначає, що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплати суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Одночасно необхідно зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення щодо якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04).

Крім того, апелянт зазначає, що п.4 ч.3 «Перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19)» встановлено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням корона вірусної хвороби (COVID 19) та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів,пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як орендар приміщення, який уклав договір про постачання теплової енергії безпосередньо з теплопостачальною компанією, отримує теплову енергію, як товарну продукцію, та не являється споживачем поставленої теплової енергії, як житлово-комунальної послуги, а тому, дія п. 4 ч. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020р. № 530-ІХ, згідно з якою на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, на відповідача в частині правовідносин, що виникли на підставі договору №1-2 про постачання теплової енергії від 29.09.2017р. не розповсюджується.

Разом з тим, апелянт вважає, що він є споживачем на якого розповсюджується дія постанови КМУ №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» та п.4 ч.3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича на рішення Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р., та на ухвалу Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р. про закриття провадження у справі № 916/1554/21; об`єднано розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р., та на ухвалу Господарського суду Одеської області від „26" липня 2021р. в одне провадження; розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 31.08.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ФОП Шевченко Євгенія Івановича надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме: копія відповіді від Міністерства енергетики України №26/1.2-4.7-12949 від 17.08.2021р.

06.09.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого позивач просив залишити апеляційну скаргу ФОП Шевченко Євгенія Івановича залишити без задоволення, а судові рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 - без змін.

10.09.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ФОП Шевченко Євгенія Івановича надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого відповідач просив апеляційну скаргу ФОП Шевченко Євгенія Івановича задовольнити в повному обсязі; скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 по справі №916/1554/21 про закриття провадження по справі та рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 у справі №916/1554/21 за позовом Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича про стягнення 1221 грн. 24 коп. - пені, 309 грн. 12 коп. - 3% річних, 501 грн. 89 коп. - інфляційних витрат, 2 270 грн. - витрат по сплаті судового збору та 127 грн. 60 коп. - поштових витрат. Передати справу №916/1554/21 на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 29.09.2017р. між Комунальним підприємством "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" (теплопостачальна організація) та фізичною особою - підприємцем Шевченко Євгенієм Івановичем (споживач) укладено договір про постачання теплової енергії №І-2, відповідно до п. 1.1 якого теплопостачальна організація зобов`язалась продавати (постачати) споживачеві теплову енергію у відповідності з умовами договору, а споживач зобов`язався своєчасно проводити оплату за спожиту теплову енергію за затвердженими тарифами в строки, передбачені цим договором.

Згідно п.2.2 договору, умови та порядок постачання теплової енергії Споживачу здійснюється у відповідності до цього договору, вимог Законів України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198 (Правила користування), Положення про роботу постійно діючої міжвідомчої комісії з розгляду питань по відключенню від мереж централізованого опалення га постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання в місті Ізмаїлі, затвердженого Рішенням Ізмаїльської міської ради від 27.10.2011 № 1318-УІ, також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 3.1 договору, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюється на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності) на підставі показів вузла обліку з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. Вартість спожитої теплової енергії визначається на підставі акту про обсяги споживання теплової енергії (додаток №3 до цього договору) пропорційно опалювальній площі споживача.

Згідно п. 3.4 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунки проводяться у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів у такому порядку:

- до 20 числа розрахункового місяця 80 % очікуваної вартості надання послуги в поточному розрахунковому періоді;

- кінцевий розрахунок за спожиту послугу здійснюється замовником згідно платіжного документа, сформованого теплопостачальною організацією, за мінусом оплаченої вартості теплової енергії в розрахунковому періоді. При непогодженні з сумою, зазначеної в платіжному документі, споживач зобов`язується впродовж терміну оплати повідомити про свої зауваження в письмовому вигляді і підтвердити їх документально. Повна вартість доставленої послуги в розрахунковому періоді оплачується не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до п.3.5 договору, у випадку несвоєчасної оплати теплопостачальна організація має право нарахувати пеню 1,0% за кожний день порушення строку платежу до повного погашення заборгованості.

Згідно п.4.5 договору, споживач зобов`язаний 28 числа кожного місяця (у лютому - 26 числа) надати теплопостачальній організації копію витягу з журналу обліку теплової енергії та теплоносія, також записи показань приладів, які реєструють параметри теплоносія за звітний місяць. У випадку, воли 28(26) число випадає на вихідний день, то покази обліку фіксуються у перший робочий день після 28(26) числа. У разі відмови теплопостачальної організації у прийомі копії витягу з журналу обліку показань, що розцінюється, як неподання споживачем зазначеної документації, теплопостачальна організація зобов`язана у триденний термін повідомити замовника у письмовій формі про причини відмови.

Покази засобів обліку на звітну дату фіксуються представниками обох сторін, та оформлюються "Актом про обсяги спожитої теплової енергії" (додаток № 3 до цього договору) у двох примірниках, по одному для кожної із сторін (п.4.6 договору).

Відповідно до п. 6.1.1 договору, споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості послуги, передбачені цим договором.

Договір набирає чинності з моменту підписання та розповсюджує свою дію згідно ст. 631 ЦК України на відносини, що виникли з 22.08.2017р. та припиняє свою дію у випадку закінчення терміну дії договору оренди, переходу прав власності на об`єкти, визначені у додатку №1 до цього договору, або проведення в цьому об`єкті відключення від мереж централізованого опалення в порядку, передбаченому діючим законодавством. При умові повного здійснення розрахунків за цим договором.

До договору про постачання теплової енергії №І-2 від 29.09.2017р. між сторонами було підписано додатки, а саме: №1- "Перелік та характеристика об`єктів "; № 2 - "Обсяги теплового навантаження та теплоспоживання"; № 3 "Акт про обсяги спожитої теплової енергії"; №4 "Схема теплових мереж, що знаходиться на балансі замовника"; №5"Акт розмежування балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності Сторін"; №6 "Відомість обліку теплової енергії".

Згідно додатку №1 «Перелік та характеристика об`єктів ФОП Шевченко Є.І., на які здійснюється постачання теплової енергії», визначено найменування об`єкта - нежитлове приміщення: м. Ізмаїл, пр. Суворова, 54, опалення по приладу обліку (згідно п.12 «Правил надання послуг з централізованого опалення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005р.).

На виконання умов договору №І-2 від 29.09.2017р. позивачем у період з листопада 2019р. по березень 2021р. було поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 28 669,84 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами-фактурами: № від 29.11.2019р. на суму 1 085,83 грн., № від 28.12.2019р. на суму 2 571,71 грн., № від 31.01.2020р. на суму 3 771,84 грн., № від 28.02.2020р. на суму 2 819,36 грн., № від 27.03.2020р. на суму 1 866,88 грн., № від 23.04.2020р. на суму 666,74 грн., № від 30.11.2020р. на суму 1 866,88 грн., № від 30.12.2020р. на суму 3 543,25 грн., № від 29.01.2021р. на суму 3 562,30 грн., № від 26.02.2021р., № від 31.03.2021р. на суму 3 105,11 грн.

Також, позивачем було сформовано рахункові накладні по зазначеним актам-фактурам.

При цьому, відповідач за отриману протягом листопада 2019р. - березня 2021р. теплову енергію розрахувався частково на загальну суму 14 649,40 грн. Решта суми заборгованості залишилась несплаченою.

Несплата відповідачем заборгованості за договором і стала підставою для звернення до суду позивача із даним позовом про стягнення з відповідача 14 020,44 грн. - заборгованості за поставлену теплову енергію, 309,12 грн. - 3% річних, 501,89 грн. - інфляційних втрат та 28 669,84 грн. - пені.

При цьому, як встановлено судом, відповідачем під час розгляду справи перераховано позивачу грошові кошти на погашення суми основної заборгованості за договором на загальну суму 14 020,60 грн., з огляду на що ухвалою суду від 26.07.2021р. закрито провадження у справі №916/1554/21 в частині вимог про стягнення основної заборгованості в розмірі 14 020,44 грн. - на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Задовольняючи позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, господарський суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано на прострочені суми оплати вартості поставленої теплової енергії здійснено нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України та пені відповідно до умов пп. 3.5 Договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду та зазначає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенієм Івановичем не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо ухвали Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 про закриття провадження по справі

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем після подачі позовної заяви до суду було сплачено позивачу заборгованість за поставлену теплову енергію на загальну суму 14 020,44 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, а саме: №48 від 03.06.2021р. в сумі 3 809,94 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № за лютий»; №49 від 07.06.2021р. в сумі 3 543,25 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура №від 30.12.2020р.»;№50 від 07.06.2021р. в сумі 3 562,30 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 29.01.2021р.»; №51 від 07.06.2021р. на суму 3 105,11 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 31.03.2021р.».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем у добровільному порядку було сплачено позивачу заборгованості за отриману теплову енергію згідно Договору про постачання теплової енергії №І-2 від 29.09.2017р., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, судом правомірно було закрито провадження у справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Колегія суддів зазначає, що скаржником не наведено жодного аргументу стосовно незаконності оскаржуваної ухвали та в чому саме полягає порушенням норм процесуального права при ухваленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, а посилання на правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного суду не встановлює зв`язку і подібності правовідносин, які мали місце у справі №910/7290/19 та у справі №916/1554/21.

Щодо рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, 29.09.2017р. між КП "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" (теплопостачальна організація) та ФОП Шевченко Євгенієм Івановичем (споживач) укладено договір про постачання теплової енергії №І-2, відповідно до п. 1.1 якого теплопостачальна організація зобов`язалась продавати (постачати) споживачеві теплову енергію у відповідності з умовами договору, а споживач зобов`язався своєчасно проводити оплату за спожиту теплову енергію за затвердженими тарифами в строки, передбачені цим договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно сплачувати теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Із змісту ч. 3 ст. 24, ч. 2, ст. 25 Закону України "Про теплопостачання" випливає, що основними обов`язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов`язані: забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів; здійснювати перерахунок за спожиту теплову енергію із споживачами з урахуванням авансового платежу та показань приладів комерційного обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.

Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р. визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показань вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Згідно п. 3.4 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунки проводяться у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів у такому порядку:

- до 20 числа розрахункового місяця 80 % очікуваної вартості надання послуги в поточному розрахунковому періоді;

- кінцевий розрахунок за спожиту послугу здійснюється замовником згідно платіжного документа, сформованого теплопостачальною організацією, за мінусом оплаченої вартості теплової енергії в розрахунковому періоді. При непогодженні з сумою, зазначеної в платіжному документі, споживач зобов`язується впродовж терміну оплати повідомити про свої зауваження в письмовому вигляді і підтвердити їх документально. Повна вартість доставленої послуги в розрахунковому періоді оплачується не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що на виконання умов договору №І-2 від 29.09.2017р. позивачем у період з листопада 2019р. по березень 2021р. було поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 28 669,84 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами-фактурами: № від 29.11.2019р. на суму 1 085,83 грн., № від 28.12.2019р. на суму 2 571,71 грн., № від 31.01.2020р. на суму 3 771,84 грн., № від 28.02.2020р. на суму 2 819,36 грн., № від 27.03.2020р. на суму 1 866,88 грн., № від 23.04.2020р. на суму 666,74 грн., № від 30.11.2020р. на суму 1 866,88 грн., № від 30.12.2020р. на суму 3 543,25 грн., № від 29.01.2021р. на суму 3 562,30 грн., № від 26.02.2021р., № від 31.03.2021р. на суму 3 105,11 грн.

Також, позивачем було сформовано розрахункові накладні по зазначеним актам-фактурам.

При цьому, відповідач за отриману протягом листопада 2019р. - березня 2021р. теплову енергію розрахувався частково на загальну суму 14 649,40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, а саме: №49 від 18.01.2021р. у сумі 66,74 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 23.04.2020р.»; №48 від 18.01.2021р. у сумі 1 866,88 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура №0000000 від 27.03.2020р.»; №47 від 18.01.2021р. в сумі 1 866,88 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 30.11.2020р.»; №44 від 18.01.2021р. в сумі 2 819,36 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 28.02.2020р.»; №СВ04000950 від 08.10.2020р. в сумі 3 772 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 31.01.2020р.»; №47314686 від 21.01.2020р. в сумі 1 085,83 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 29.11.2019р.»; №47314583 від 21.01.2020р. в сумі 2 571,71 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 28.12.2019р.».

Разом з тим, решта заборгованості за спожиту теплову енергію відповідачем була погашена вже після подачі позовної заяви до суду на загальну суму 14 020,44 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, а саме: №48 від 03.06.2021р. в сумі 3 809,94 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № за лютий»; №49 від 07.06.2021р. в сумі 3 543,25 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура №від 30.12.2020р.»;№50 від 07.06.2021р. в сумі 3 562,30 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 29.01.2021р.»; №51 від 07.06.2021р. на суму 3 105,11 грн., із призначенням платежу: «згідно акт-фактура № від 31.03.2021р.».

Так, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить суд стягнути з відповідача 1 221,24 грн. пені за період з 17.12.2019р. по 31.05.2021р., на підставі п.3.5 договору та ст. 3 ЗУ „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п.3.5 договору, у випадку несвоєчасної оплати теплопостачальна організація має право нарахувати пеню 1,0% за кожний день порушення строку платежу до повного погашення заборгованості.

Крім того, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.

У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд, перевіривши виконаний позивачем розрахунок компенсаційних та штрафних санкцій, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ФОП Шевченко Євгенія Івановича на користь Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" пені в сумі 1221,24 грн., 3% річних (за період з 17.12.2019р. по 31.05.2021р.) у сумі 309,12 грн. та інфляційних витрат (за період з березня 2020р. по квітень 2021р.) у сумі 501,89 грн. Стосовно доводів апелянта про необхідність звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язань, прийнятих ним на підставі укладеного між сторонами договору №1-2 від 29.09.2017, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження відсутності вини останнього у простроченні виконання зобов`язань за договором №1-2 від 29.09.2017.

Щодо доводів скаржника про те, що в період дії вищенаведеного договору на території України діяв загальнодержавний карантин, що свідчить про необхідність звільнення відповідача від відповідальності за невиконання зобов`язань за даним договором, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того факту, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

За умовами пунктів 9.1-9.4 договору №1-2 від 29.09.2017 сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань, якщо воно є результатом дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). Під форс-мажорними обставинами розуміють обставини, які виникли після підписання договору внаслідок непередбачених сторонами подій надзвичайного і невідворотного характеру, включаючи пожежі, землетруси, повені, оповзні, інші стихійні лиха, вибухи на газопроводах, війну або військові дії, обмеження ліміту природного газу та електроенергії, тощо. Термін виконання зобов`язань за цим Договором, у такому разі відкладається на період існування таких обставин. Достатнім доказом дії форм мажорних обставин є документ, виданий Торгово-промисловою палатою України та іншим органом або установою, уповноваженими надавати такі документи. Термін для повідомлення між сторонами про такі обставини - негайно, надання доказуючи документів - протягом 14 днів з моменту їх виникнення. Виникнення зазначених обставин не є підставою для звільнення Споживача від сплати Теплопостачальній організації за надані послуги з теплопостачання, які були надані до їх виникнення.

Частиною другою статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до частини першої статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

При цьому Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким доповнено частину другу статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" положенням про віднесення до форс-мажорних обставин карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, не передбачає будь-яких законодавчих змін (виключень/особливостей) щодо підтвердження існування такої обставини.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20.

Таким чином, виходячи з наведених норм законодавства та умов договору №1-2 від 29.09.2017, колегія суддів наголошує на тому, що єдиним достатнім підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат.

Між тим, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що у матеріалах справи відсутній та відповідачем до суду першої інстанції не подано сертифікату Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат на підтвердження визнання загальнодержавного карантину, встановленого з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, форс-мажорною обставиною, яка б зумовила неможливість виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №1-2 від 29.09.2017.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 у справі №916/1554/21 скаржником в апеляційній скарзі не зазначено.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284

Господарського процесуального кодексу України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шевченко Євгенія Івановича залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 та рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 року у справі №916/1554/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційній інстанції, покласти на Фізичну особу-підприємця Шевченко Євгенія Івановича.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено та підписано

„25" жовтня 2021 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя В.М. Головей

Суддя Г. П. Разюк