ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 жовтня 2021 року Справа № 903/696/21

Господарський суд Волинської області у складі

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/696/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельський госпрозрахунковий ринок до фізичної особи-підприємця Волинець Сергія Васильовича про стягнення 15701,60 грн.,

ВСТАНОВИВ:

27.08.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю Ковельський госпрозрахунковий ринок надіслало на адресу суду позов до фізичної особи-підприємця Волинець Сергія Васильовича про стягнення 15701,60 грн., в т.ч.:10084,70 грн. заборгованість по сплаті платежів за оренду торговельного місця та 566,90 грн. штрафу.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору оренди торговельного місця №433ц від 31.01.2019.

Ухвалою суду від 06.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалу суду надіслано сторонам поштовим зв`язком 07.09.2021, отримано сторонами 09.09.2021, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №410, №176. Строк для подання відзиву по 24.09.2021.

20.09.2021 відповідач надіслав на електронну адресу суду клопотання, в якому просить здійснювати розгляд справи з повідомленням сторін, оскільки позивач сам розірвав договір 31 грудня 2020, що підтверджує листом від 29 січня 2021. Штрафні санкції невідомо як нараховувались. Зазначає, що акт обстеження представлений в суді не відповідає дійсності, місце №236 порожнє з червня 2020 ,контейнер був розрізаний і переставлений в інше місце, на цей час два контейнера з номером 236,контейнери давно опечатані, що не дає змоги працювати відповідачу.

Ухвалою суду від 20.09.2021 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Протокольною ухвалою від 05.10.2021 розгляд справи по суті відкладено.

Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився. 26.10.2021 подав клопотання, в якому просить суд судове засідання проводити за відсутності представника за наявними у справі матеріалами. Позов до фізичної особи-підприємця Волинця С.В. про стягнення 15701,60 грн. просить задоволити в повному обсязі.

Відповідач в призначене засідання не з`явився, 25.10.2021 на електронну адресу суду надіслав заяву, в якій просить суд розгляд справу проводити за відсутності відповідача. Також зазначив, що між відповідачем та позивачем укладений договір оренди №433ц від 31 січня 2019 року. З березня по травень 2020 відповідач не мав можливості здійснювати свою підприємницьку діяльність, оскільки на період карантину ринок був закритий .На початку червня 2020 року торгівельне місце № 433ц було звільнене, а металева конструкція №236 була поділена і переставлена в інше місце ,договори на ці місця не були оформлені та підписані.

По закінченні дії договору позивач сам розірвав договір оренди -лист від 29 січня 2021 року №67 місце №433ц вже було звільнене, договір охорони у відповідності до пункту 6.2.4 був розірваний, змоги користуватися новими місцями відповідач не мав, оскільки вони були опечатані, тому у відповідності до пункту 8.1 договір не може бути поновленим на 2021 рік.

У процесі обговорювання мирової угоди позивачу було запропоновано оплатити відповідачем суму боргу орендної плати повністю за 2020 рік плюс штрафні санкції, а саме: у відповідності до пункту 6.2.12 акту звірки на 31.12.2020 сума боргу 6896,70 мінус проплати:14.05.21 сума 1500 грн., 27.05.21 сума 1000грн. Плюс штрафні санкції( які так і не обговорювались, оскільки позивач без повної оплати, включаючи 2021 рік та продовження оренди оговорювати не збирається). Зазначив, що відповідач не згоден продовжувати договір оренди ,оскільки діяльність та бездіяльність керівництва та інших непереборних обставин привела до масового розірвання договорів та закриття торгових точок на території Ковельського госпрозрахункового ринку.

Просить суд на основі поданих матеріалів:

1. Визнати договір оренди № 433ц від 31.01.2019 припиненим.

2. Визнати за відповідачем частину боргу заявлену у позовній заяві ,а саме за 2020 рік: борг по орендній платі у розмірі 4396,70 грн. та штрафних санкцій у розмірі 2198,35 грн.

3.Зобов`язати орендодавця повернути відповідачу металеві конструкції, які лишаються на території ринку, шляхом вивезення їх з території ринку та сповістивши відповідача про дату та час.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковельський госпрозрахунковий ринок» (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Волинцем Сергієм Васильовичем (Орендар) укладено Договір оренди торговельного місця за № 433ц (надалі Договір, а.с.8).

У відповідності до п.2.1 договору, предметом Договору є торговельне місце № 236, загальною площею 9,00 кв.м., що розташоване на Центральному ринку за адресою: м.Ковель вул.Брестська, 2, яке надається Орендодавцем у тимчасове платне користування Орендареві для розміщення Об`єкта торгівлі (малої архітектурної форми, яка не є власністю Орендодавця) для провадження торговельної діяльності.

Згідно з п.3.1 Договору, сторони визначили, що вступ орендаря у користування торговельним місцем настає 1 лютого 2020. З цього дня .торговельне місце вважається переданим в користування Орендарю.

У відповідності до п.п.3.2. 3.4. договору, після закінчення строку оренди, передбаченого цим Договором або у випадку дострокового припинення Договору. Орендар зобов`язаний протягом 10 календарних днів повністю звільнити Торговельне місце та повернути його Орендодавцю, а також виконати інші свої зобов`язання перед Орендодавцем, в тому числі грошові.

Повернення Орендарем Торговельного місця підтверджується підписанням Сторонами Договору Акту прийому-передачі Торговельного місця.

У випадку невиконання Орендарем даного пункту, Орендодавець має право самостійно звільнити Торговельне місце від Об`єкту торгівлі яким користувався Орендар шляхом демонтажу з можливим порушенням його цілісності та вивезення з території ринку, про що комісією у складі трьох працівників Орендодавця складаються відповідний акт та повідомляється Орендар. Орендодавець не несе відповідальність за майно Орендаря, що залишилося на Торговельному місці після закінчення строку оренди чи дострокового припинення Договору.

Якщо Орендар допустив погіршення стану Торговельного місця, він зобов`язаний відшкодувати Орендодавцю вартість робіт, пов`язаних із його відновленням, згідно кошторису Орендодавця.

Згідно п.4.1. договору, розмір орендної плати за Торговельне місце складає 711,00 грн. на місяць.

Орендна плата сплачується щомісячно на поточний рахунок Орендодавця, не пізніше 20-го числа поточного місяця (розрахунковий місяць). Розмір компенсації за використану електричну енергію (в т ч. втрати в мережах) до розміру орендної плати не включається та сплачується окремо. Розмір орендної плати може переглядатися Орендодавцем у випадку змін у податковому законодавстві, збільшення розміру нормативної грошової оцінки або орендної плати за земельну ділянку на якій розташований Ринок, індексу інфляції понад 4% в місяць, змін тарифів на комунальні та інші послуги, які надаються Орендодавцю (п.п.4.2. 4.3. договору).

У відповідності до положення п.6.2.2 Договору, Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату за користування торговельним місцем.

Згідно п.7.1. договору, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену даним Договором та чинним законодавством.

За порушення строків сплати платежів, передбачених розділом 4 цього Договору Орендар сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен календарний день прострочення (п.7.2. договору).

У відповідності до п.7.3. договору, у випадку несплати Орендарем без поважних причин орендної плати та пені до закінчення розрахункового місяця, з першого числа наступного місяця що слідує за розрахунковим, Орендарю нараховується штраф у розмірі 20% від суми боргу. З першого числа другого місяця, який слідує за розрахунковим. Орендарко нараховується штраф у розмірі 50 % від суми боргу.

Як визначено п.8.1 Договору, сторони дійшли згоди, що цей Договір укладено строком на 11 місяців та діє з 01 лютого 2020 до 31 грудня 2020 включно. Якщо Орендар продовжує користуватися Торговельним місцем після закінчення дії Договору, то за відсутності заперечені Орендодавця протягом місяця з дати закінчення дії Договору, Договір вважається поновлений на тих же умовах на той самий строк з урахуванням змін в законодавстві на дату продовженню Договору.

Позивач довідкою підтвердив, що згідно з даними бухгалтерського обліку станом на 2608.2021 борг ФОП Волинець Сергій Васильович (інд.н. НОМЕР_1 ) по сплаті платежів за оренду торговельного місця згідно Договору оренди торговельного місця № 433ц від 31.01.2019 перед ТОВ «Ковельський госпрозрахунковий ринок» становить 10084,70 грн., без врахування нарахованих штрафних санкцій (а.с.11).

У відповідності до акта обстеження торговельного місця від 26.08.2021 (а.с.12) комісія представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельський госпрозрахунковий ринок» в складі директора Сороки Петра Анатолійовича, головного інженера Шворака Степана Івановича, головного бухгалтера Ющук Олени Віталіївни, о 09.05 год. склали Акт про те, що: станом на 26 серпня 2021 металева конструкція (мала архітектурна форма), яка належить ФОП Волинець Сергій Васильович знаходиться на торговельному місці № 236, загальною площею 9,00 кв.метрів, що розташоване на Центральному ринку за адресою м.Ковель, вул .Брестська, 2.

Отже, після 31.12.2020 і до сьогодні, фізична особа-підприємець Волинець Серій Васильович продовжує використовувати передане йому ТОВ «Ковельський госпрозрахунковий ринок» в оренду торговельне місце № 236, загальною площею 9,00 кв.метрів, що розташоване на Центральному ринку.

Відповідно, внаслідок продовження користування фізичною особою-підприємцем Волинець Сергієм Васильовичем (Орендарем) торговельним місцем після закінчення строку Договору, відсутності заперечень Орендодавця щодо цього, Договір в подальшому продовжився на той же строк і на тих самих умовах на наступні 11 місяців - з 01 січня 2021 до 30 листопада 2021.

Отже, з 01.02.2020 по даний час Орендар торговельне місце використовує безперервно, за актом прийому-передачі Орендодавцю його не повертав (згідно п.3.2 Договору повернення Орендарем торговельного місця підтверджується підписанням сторонами договору акту прийому-передачі торговельного місця).

Враховуючи зазначене, на даний час Договір є діючим.

Разом з цим, взяті на себе згідно Договору зобов`язання в частині проведення з Орендодавцем повних та своєчасних розрахунків по сплаті за оренду Орендар не виконує.

У відповідності до Акту звірки взаємних розрахунків за період березень 2020 жовтень 2020 (а.с.42 на звороті) підписаного відповідачем станом на 31.10.2020 сума заборгованості відповідача з орендної плати становила 5474,70 грн.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Отже, акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою боржника є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед кредитором грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду № 910/1389/18 від 05.03.2019).

На сьогоднішній день сума заборгованості фізичної особи-підприємця Волинця Сергія Васильовича перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковельський госпрозрахунковий ринок» по сплаті орендної плати за Договором за період 01 лютого 2020 - 26 серпня 2021 року становить 10084,70 грн., що підтверджується розрахунком позивача (а.с.9).

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Згідно п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За змістом вищенаведених норм, в силу укладення договору оренди має місце передача однією особою (наймодавцем) майна у тимчасове користування іншій особі (наймачу) за плату на певний строк, що визначений сторонами такого договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Частина 3 статті 251 Цивільного кодексу України визначає, що строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням.

Отже, за домовленістю сторін у відповідному правочині встановлюються договірні строки з метою визначення сторонами за договором певного періоду у часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором.

За період з 01.02.2020 по 26.09.2021 позивачем здійснено нарахування орендної плати за час фактичного користування нерухомим майном у загальній сумі 10084,70 грн. (з врахуванням часткової оплати).

Відповідно до ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у певні періоди заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань, а також процентів річних, та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Приписами ст. 216-218 ГК України, передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як слідує із матеріалів справи, зобов`язання з оплати за оренду торгового місця відповідач не виконав у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги Договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення штрафу у відповідності до п.7.3. договору (а.с.10).

Суд перевіривши методику та правильність розрахунків позивача щодо нарахування штрафу, погоджується з ним та вважає, що останні підставні та підлягають до задоволення в сумі 5616,90 грн.

В силу наведених норм цивільного законодавства Відповідач, підписавши Договір, погодився з його умовами та зобов`язався їх виконувати, у тому числі і нести відповідальність за невиконання зобов`язань, відповідно до умов пункту 7.3 Договору.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором оренди торговельного місця №433ц від 31.01.2019 підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 15701,60 грн., в т.ч.: 10084,70 грн. заборгованість по сплаті платежів за оренду торговельного місця та 5616,90 грн. штраф.

Суд не бере до уваги поданий відповідачем лист №67 від 29.01.2021 (а.с.23), оскільки даний лист не стосується договору оренди торговельного місця №433ц від 31.01.2019, стосується іншого договору, який був укладений 31.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковельський госпрозрахунковий ринок» (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Волинцем Сергієм Васильовичем (Орендар) укладено Договір оренди торговельного місця за № 433ц, а не 31.01.2019.

Отже, договір оренди торговельного місця №433ц від 31.01.2019 на день розгляду справи є діючим (поновленим), оскільки відсутні заперечення орендодавця у відповідності до п.8.1. договору.

Вимоги відповідача, які останнім заявлені у заяві від 25.10.2021 про визнання договору оренди № 433ц від 31.01.2019 припиненим та зобов`язання орендодавця повернути відповідачу металеві конструкції, які лишаються на території ринку, шляхом вивезення їх з території ринку та сповіщення відповідача про дату та час, судом залишаються без розгляду, оскільки це вимоги окремого позовного провадження.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на нього.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Волинець Сергія Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельський госпрозрахунковий ринок (вулиця Брестська,2, місто Ковель, Волинська область, 45000, ) 15701,60 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот одна гривня шістдесят копійок), (в т.ч.:10084,70 грн. заборгованість по сплаті платежів за оренду торговельного місця та 5616,90 грн. штраф) та 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 29.10.2021.

Суддя І. О. Гарбар