УХВАЛА

м. Київ

19.10.2021Справа № 910/11384/20 (910/10754/21)

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест-УА"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння"

товариства з обмеженою відповідальністю "Мас Сідс Україна"

про визнання договору недійсним в межах справи № 910/11384/20

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача не з`явились,

від відповідача 1 Йосипишин Р.В. - предст. за дов. ліквідатора

від відповідача 2 Андрющенко Є.Ю. - предст. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою визнання договору недійсним в межах справи № 910/11384/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2021 передано справу № 910/10754/21 за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи № 910/11384/20 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2021 прийнято справу № 910/10754/21 до розгляду в межах справи № 910/11384/20 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння".

16.09.2021 та 20.09.2021 від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 19.10.2021.

У судовому засіданні розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроінвест-УА" (далі - Позивач) в поданій позовній заяві просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 112 від 21.07.2020 року (далі - Договір про відступлення права вимоги), укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (далі - Відповідач 1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Мас Сідс Україна" (далі - Відповідач 1).

Подана позовна заява обґрунтована тим, що оспорюваний правочин був укладений з порушенням норм закону, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Представники відповідачів надали суду відзиви на позовну заяву, в яких зазначили про неможливість її задоволення, у зв`язку з її не обґрунтованістю та просили суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Щодо правових наслідків, які обумовлювались укладенням спірного правочину, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору про відступлення права вимоги Відповідач 1 відступив Відповідачу 2 право вимоги до Позивача у розмірі 1 358 918,88 (один мільйон триста п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн 88 коп., що належало Відповідачу 1 на підставі договору № 2-0412/пр3137 від 04.12.2019 (укладеного між Відповідачем 1 та Позивачем), копію якого долучено Позивачем до матеріалів справи (далі - Договір поставки).

Згідно з п. 5.3 Договору про відступлення права вимоги оплата вважається здійсненою в момент зарахування на рахунок Відповідача 2 грошових коштів в повній сумі. Сторони погодили, що виконання зобов`язання Відповідача 2 з оплати ціни відступлення може бути здійснена шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

Так, 22.07.2021 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до умов якої, посеред іншого, було враховано заборгованість Відповідача 2 перед Відповідачем 1 за Договором про відступлення права вимоги (далі - Угода про зарахування).

Відповідно до умов Угоди про зарахування заборгованість Відповідача 2 перед Відповідачем 1 була повністю погашена.

Враховуючи вищевикладене, твердження Позивача про фіктивність правочину не відповідає дійсності, є необґрунтованим та таким, що повністю спростовується Відповідачем 1.

Щодо передачі права вимоги та повідомлення Позивача про укладення Договору про відступлення права вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.1 Договору про відступлення права вимоги Право вимоги переходить від Відповідача 1 до Відповідача 2 після підписання Сторонами Акту-приймання передачі прав вимоги, що є невід`ємною частиною цього Договору.

На виконання п. 4.1 Договору про відступлення права вимоги Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Акт приймання передачі прав вимоги від 21.07.2020, копію якого долучено Позивачем до матеріалів справи.

Таким чином, Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було вчинено всі необхідні дії, щодо переходу права вимоги згідно Договору про відступлення права вимоги.

Крім того, судом встановлено, що Відповідач 1 нарочно передав Відповідачу 2 лист - повідомлення про відступлення права вимоги, адресоване на ім`я Позивача, яке Відповідач 2 направив разом із власним листом-повідомленням та копією Договору про відступлення права вимоги на адресу Позивача.

Наявність у Позивача копії Договору про відступлення права вимоги та Акту приймання передачі прав вимоги від 21.07.2020 слугує додатковою підставою, що свідчить про обізнаність Позивача про факт укладення Договору про відступлення права вимоги та виникнення обов`язку сплати заборгованості по Договору поставки саме Відповідачу 2.

Таким чином, Відповідач 1 та Відповідач 2 виконали зобов`язання з повідомлення Позивача про укладення Договору про відступлення права вимоги та, як наслідок, про заміну кредитора у зобов`язанні.

Також, суд бере до уваги, що чинне законодавство України не містить норм, які б зобов`язували саме Відповідача 1 інформувати Позивача про укладення Договору про відступлення права вимоги. А тому, на думку Відповідача 1, повідомлення Позивача про факт укладення Договору про відступлення права вимоги, яке було здійснено Відповідачем 2, є достатнім та таким, що відповідає нормам чинного законодавства України.

Частина 2 статті 516 Цивільного кодексу України, на яку посилається Позивач, зазначає лише що новий кредитор (Відповідач 2) несе ризик настання несприятливих наслідків внаслідок виконання Позивачем обов`язку з оплати товару по Договору поставки Відповідачу 1. Однак, Відповідач 1 повідомив, що не отримував від Позивача оплати заборгованості по Договору поставки.

Щодо повноважень на підписання Договору про відступлення права вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, Позивач зазначає про відсутність повноважень посадових осіб Відповідача 1 та Відповідача 2 на укладення Договору про відступлення права вимоги, не надаючи при цьому жодних доказів, які б підтверджували наявність обмежень у представників Відповідача 1 та Відповідача 2 на укладення Договору про відступлення права вимоги.

Суд не погоджується з твердженнями позивача про відсутність повноважень у посадових осіб Відповідача 1 і вважає їх не доведеним та таким, що ґрунтується виключно на припущеннях Позивача без надання належних та допустимих доказів таким фактам.

В свою чергу, суд звертає увагу на те, що вартість чистих активів Відповідача 1 станом на І півріччя 2020 року складала 27,918 млн. грн, що підтверджується бухгалтерською довідкою про вартість чистих активів, яка наявна в матеріалах справи.

Таким чином, для Відповідача 1 укладення Договору про відступлення права вимоги не є значним правочином в розумінні ч. 2 ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовий збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст ухвали складено 26.10.2021.