ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

01.11.2021м. ДніпроСправа № 904/3400/19

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Ніколенко М.О., розглянувши заяву Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпра) про накладення арешту на майно боржника

у справі

За позовом Фізичної особи-підприємця Гороха Володимира Орестовича, м. Львів

до Фізичної особи-підприємця Моісєєва Віталія Миколайовича, м. Дніпро

про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 24000 грн.

Суддя Ніколенко М.О.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець Горох Володимир Орестович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Моісєєва Віталія Миколайовича про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 24000 грн.

Ухвалою суду від 27.08.2019 (суддя Манько Г.В.) повернуто позивачу позовну заяву і додані до неї документи.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.10.2019 ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.08.2019 у справі № 904/3400/19 скасовано.

Справу № 904/3400/19 передано до Господарського суду Дніпропетровської області на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі відповідно до Глави 2 Розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 06.11.2019 (суддя Ніколенко М.О.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Справу № 904/3400/19 ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Рішенням суду від 26.12.2019 позов задоволено. Присуджено до стягнення з Фізичної особи - підприємця Моісєєва Віталія Миколайовича на користь Фізичної особи-підприємця Гороха Володимира Орестовича суму основної заборгованості у розмірі 24 000 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 921 грн.

На виконання вищевказаного рішення суду, 20.01.2021 був виданий наказ про примусове виконання.

На адресу суду, 26.10.2021 надійшло клопотання Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпра) про накладення арешту на частки учасника товариств з обмеженою відповідальністю, які належать Фізичній особі-підприємцю Моісєєву Віталію Миколайовичу.

В обґрунтування поданого клопотання державний виконавець зазначив, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 63553640, 05.05.2021 ним було винесено постанову про накладення арешту на частки статутного капіталу Моісєєва Віталія Миколайовича у ТОВ "Промгазсервіс", код 32895831 та ТОВ "ММБ Диво", код 37986954.

Однак, реєстратор, за твердженням державного виконавця, зазначив у своїй відповіді про те, що підставою вчинення реєстраційної дії у цьому випадку може бути рішення суду, що набрало законної сили.

Дослідивши матеріали поданої заяви, суд

ВСТАНОВИВ:

За приписами статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Пунктом 1 частини 1 статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частинами 1, 2 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 190 Цивільного кодексу України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні" майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку (п. 1 ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України).

З урахуванням вказаних норм чинного законодавства, внесення грошових внесків засновниками товариства є одним із джерел формування майна цього товариства і включається в його статутний капітал як внесок, а засновник, в свою чергу, з моменту вчинення зазначених дій набуває корпоративні права, які включають в себе права: на управління справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, участь у розподілі прибутку товариства і одержання відповідної його частини, а також на отримання грошових коштів у разі ліквідації товариства у відповідності до чинного законодавства та при виході, зокрема з товариства з обмеженою відповідальністю, право на виплату вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі.

Отже, зміст корпоративних прав включає майнові права (право на отримання частки від прибутку) та немайнові (управління господарською організацією).

Положеннями статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на корпоративні права боржника.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» звернення стягнення на частку учасника товариства здійснюється на виконання виконавчого документа про стягнення з учасника грошових коштів або на підставі виконавчого документа про звернення стягнення на частку майнового поручителя, яка передана у заставу в забезпечення зобов`язання іншої особи.

У даному випадку судом був виданий виконавчий документ про стягнення з Фізичної особи - підприємця Моісєєва Віталія Миколайовича грошових коштів. Що відповідає вимогам ст. 22 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Разом з тим, Господарським процесуального кодексом України не передбачено ані права суду, ані відповідного порядку накладення арешту на майно боржника, окрім в рамках розгляду заяви стягувача про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

При цьому, механізм забезпечення позову після завершення розгляду справи з прийняттям рішення по суті позовних вимог чинним законодавством не передбачений.

Крім того слід зауважити, що суду не надано права вичиняти дії замість державного/приватного виконавця.

За відсутності передбаченого чинним процесуальним законодавством механізму накладення судом арешту на майно боржника в рамках виконавчого провадження, у задоволенні клопотання Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпра) слід відмовити.

Керуючись ст. 232 - 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпра) про накладення арешту на частки учасника товариств з обмеженою відповідальністю, які належать Фізичній особі-підприємцю Моісєєву Віталію Миколайовичу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 01.11.2021 та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.О. Ніколенко