РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.10.2021Справа № 910/8896/21

За позовомДержавного підприємства «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів»
до Державного агентства резерву України
простягнення 8 060 082,62 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 8 060 082,62 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 08.01.2009 №юр-2зб/351-2009, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 8 060 082,62 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/8896/21 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання на 13.07.2021.

02.07.2021 від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову.

У підготовчому засіданні 13.07.2021 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 14.09.2021.

13.07.2021 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у позові.

29.07.2021 позивач подав відповідь на відзив, в якому заперечував проти доводів відповідача. Крім того, заперечував проти застосування наслідків пропущення строку позовної давності.

У підготовчому засіданні 14.09.2021 суд дійшов висновку про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 28.09.2021.

У судовому засіданні 28.09.2021 оголошено перерву о 12.10.2021.

04.10.2021 позивач подав додаткові пояснення та детальний розрахунок суми заборгованості з розбивкою по місяцях.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 12.10.2021 судом було заслухано вступне слово позивача та відповідача, з`ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення,

У судовому засідання 12.10.2021 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2009 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітет) та Державним підприємством «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» (зберігач) укладено договір № юр-2зб/351-2009 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, предметом якого є зберігання матеріальних цінностей державного резерву у зерносховищах зберігача.

Відповідно до п. 1.1 Договору зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача.

Згідно п. 1.2 Договору Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р - 16.

Передбачені цим договором форми актів затверджуються Комітетом.

Згідно п. 2.7 Договору, зберігач зобов`язаний щороку подавати комітету до 15 січня, наступним за звітним, звіт по формі № 1 станом на 1 січня; до 15 липня року, наступним за звітним - подавати комітету інформацію про результати перевірки якості та умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом, станом на 1 липня.

Відповідно до п. 3.1 Договору, комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Розділом 4 Договору врегульований порядок проведення розрахунків за Договором.

Відповідно до п. 4.1 Договору, зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 4.2 Договору, відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом та зберігачем.

У разі коли Комітет визначає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Згідно п. 7.3 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з відповідального зберігання матеріальних цінностей.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За поясненнями представника позивача, які з боку відповідача підтверджені, на підставі договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 Державним агентством резерву України було передано на відповідальне зберігання Державним підприємством «Дунаєвецьким комбінатом хлібопродуктів» майно.

Згідно обставин встановлених рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 910/8976/17 від 26.06.2018, яке набрало законної сили встановлено, що станом на 31.12.2016 року на зберіганні у позивача знаходились матеріальні цінності обсягом 36 227,317 тон.

В подальшому, протягом 2017-2019 pp. у зв`язку із проведенням відповідачем по справі 29.12.2016 року аукціону з реалізації матеріальних цінностей державного резерву, протягом січня - квітня 2017 року Державним агентством резерву України було видано 16 розпоряджень (нарядів) на відпуск (відвантаження) матеріальних цінностей (зерна) в загальній кількості 36227,335 тон, зокрема від 19.01.2017 р. за №0.64/10 в кількості 300 тон; від 20.01.2017 р. за №0.64/11 в кількості 150 тон; від 25.01.2017 р. за №0.64/13 в кількості 150 тон; від 26.01.2017 р. за №0.64/20 в кількості 714,861 тон; від 23.01.2017 р. за №0.64/12 в кількості 1334,545 тон; від 03.02.2017 р. за №0.64/24 в кількості 725 тон; від 21.02.2017 р. за №0.64/26 в кількості 694,005 тон; від 22.02.2017 р. за №0.64/30 в кількості 3000 тон; від 22.02.2017 р. за №0.64/31 в кількості 3230,179 тон; від 22.02.2017 за №0.64/27 в кількості 3000 тон; від 22.02.2017 р. за №0.64/29 в кількості 2126,964 тон; від 22.02.2017 р. за №0.64/28 в кількості 886,736 тон; від 28.02.2017 р. за №0.64/32 в кількості 90,838 тон; від 14.03.2017 р. за №0.64/36 в кількості 1272,866 тон; від 23.03.2017 р. за №0.64/38 в кількості 3000 тон; від 14.04.2017 р. за №0.64/41 в кількості 3551,338 тон.

Так, протягом 2017 року на відповідальному зберіганні у Державного підприємства «Дунаєвський комбінат хлібопродуктів» перебували матеріальні цінності Державного резерву України (зерно), а саме: в період: з 01.01.2017р. по 01.02.2017р. - кількістю 36036,035 тон, з 01.02.2017р. по 01.03.2017р. - кількістю 31670,721 тон, з 01.03.2017р. по 01.04.2017р. - кількістю 18689,231 тон, з 01.04.2017р. по 01.05.2017 р - кількістю 14012,425 тон, з 01.05.2017р. по 01.06.2017р. - кількістю 12000,00 тон, з 01.06.2017р. по 01.07.2017р. - кількістю 12 000,00 тон, з 01.07.2017р. по 01.08.2017 р. - кількістю 12000,00 тон, з 01.08.2017 по 01.09.2017 кількістю 12000,00 тон, з 01.09.2017р. по 01.10.2017 р. - кількістю 12000,00 тон, з 01.10.2017р. по 01.11.2017р. - кількістю 12000,00 тон, з 01.11.2017р. по 01.12.2017р. - кількістю 12000,00 тон, з 01.12.2017р. по 01.01.2018 p.- кількістю 12000,00 тон.

Протягом 2018 року на відповідальному зберіганні у Державного підприємства «Дунаєвський комбінат хлібопродуктів» перебували матеріальні цінності Державного резерву України (зерно), а саме в період: з 01.01.2018 р. по 01.02.2018 р. - кількістю 12000,00 тон, з 01.02.2018р. по 01.03.2018 р. - кількістю 12000,00 тон, з 01.03.2018р. по 01.04.2018р. - кількістю 12 000,00 тон, з 01.04.2018 р. по 01.05.2018 р - кількістю 12000,00 тон, з 01.05.2018 р. по 01.06.2018 р. - кількістю 11556,19 тон, з 01.06.2018р. по 01.07.2018р. - кількістю 10820,4 тон, з 01.07.2018р. по 01.08.2018р. - кількістю 10820,4 тон, з 01.08.2018 р. по 01.09.2018 р. - кількістю 10600,339 тон, з 01.09.2018р. по 01.10.2018р. - кількістю 10306,56 тон, з 01.10.2018р. по 01.11.2018р. - кількістю 10 306,56 тон, з 01.11.2018р. по 01.12.2018р. - кількістю 10306,56 тон, з 01.12.2018р. по 01.01.2019 p.- кількістю 10306,56 тон.

Протягом 2019 року на відповідальному зберіганні у Державного підприємства «Дунаєвський комбінат хлібопродуктів» перебували матеріальні цінності Державного резерву України (зерно), а саме в період: з 01.01.2019 р. по 01.02.2019 р. - кількістю 10306,56 тон, з 01.02.2019 по 01.03.2019 р. - кількістю 10306,56 тон, з 01.03.2019р. по 01.04.2019 р. - кількістю 10 306,56 тон, з 01.04.2019 р. по 01.05.2019 р - кількістю 10306,56 тон, з 01.05.2019 р. по 01.06.2019 р. - кількістю 9626,302 тон, з 01.06.2019р. по 01.07.2019р. - кількістю 7868,84 тон, з 01.07.2019 р. по 01.08.2019 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.08.2019 р. по 01.09.2019 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.09.2019 по 01.10.2019 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.10.2019р. по 01.11.2019р. - кількістю 7 104,7 тон, з 01.11.2019 р. по 01.12.2019 р. - кількістю 7104,07 тон, а_Р 1.12.2019р. по 01.01.2020 p.- кількістю 7104,07 тон.

Протягом 2020 року на відповідальному зберіганні у Державного підприємства «Дунаєвський комбінат хлібопродуктів» перебували матеріальні цінності Державного резерву України (зерно), а саме в період: з 01.01.2020 р. по 01.02.2020 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.02.2019 по 01.03.2020 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.03.2020р. по 01.04.2020 р. - кількістю 7 104,7 тон, з 01.04.2020 р. по 01.05.2020 р - кількістю 7104,07 тон, з 01.05.2020 р. по 01.06.2020 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.06.2020 р. по 01.07.2020р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.07.2020 р. по 01.08.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.08.2020 р. по 01.09.2020 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.09.2019 по 01.10.2020 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.10.2020р. по 01.11.2020р. - кількістю 7 104,7 тон, з 01.11.2020 р. по 01.12.2020 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.12.2020р. по 01.01.2021 p.- кількістю 7104,07 тон.

Протягом трьох місяців 2021 року на відповідальному зберіганні у Державного підприємства «Дунаєвський комбінат хлібопродуктів» перебували матеріальні цінності Державного резерву України (зерно), а саме в період: з 01.01.2021 р. по 01.02.2021 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.02.2019 р. по 01.03.2021 р. - кількістю 7104,07 тон, з 01.03.2021 р. по 01.04.2021 р. - кількістю 7140,7 тон.

На виконання п. 2.3 Договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009, позивачем складені акти про відшкодування витрат за зберігання вказаного вище зерна Державного резерву України за 2017рік: №1, №2, №3, №4, №5, №6 №7, №8, №9, №10, №11, №12, за 2018 рік: №1, №2, №3, №4, №5, №6 №7, №8, №9, №10, №11, №12, за 2019 рік №1, №2, №3, №4, №5, №6 №7, №8, №9, №10, №11, №12, за 2020 рік №1, №2, №3, №4, №5, №6 №7, №8, №9, №10, №11, №12, та за січень-березень 2021 року: №1, №2, №3.

Вказані акти отримані відповідачем у періодах за які такі акти складені, про що свідчать наявні у справі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Однак, зважаючи на не підписання та несплату відповідачем коштів по вказаних Актах та наданих розрахунках, позивач, листом від 01.04.2021 вих. № 100 повторно скерував до відповідача вказані документи з розрахунками заборгованості за спірні періоди та акти звірки для підписання та проведення розрахунку.

Листом від 07.04.2021 вих. № 858/0/4-21 Відповідач повернув вказані акти звірки без підтвердження, у зв`язку з неможливістю зареєструвати кредиторську заборгованість перед Державного підприємства «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» у Головному управління Державної казначейської служби України.

За твердженнями позивача, Державним агентством резерву України витрати Державного підприємства «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» на зберігання цінностей за 2017 рік в сумі 2 946 126,18 грн., за 2018 рік в сумі 1 995 353,54 грн., за 2019 рік в сумі 1 520 187,15 грн., за 2020 рік в сумі 1 278 732,60 грн., та за січень, лютий, березень 2021 рік в сумі 319 683,15 грн. не сплачено, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказав на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності у зв`язку з чим просив суд у позові відмовити повністю. Окремо зазначив, на необґрунтованості визначеного позивачем розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2017 - 2020 роки та 3 місяці 2021 року.

Проте, судом встановлено, що сума витрат, понесених Державним підприємством «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» на зберігання матеріальних цінностей за 2017 - 2020 роки та січень - березень 2021 року в рамках виконання Договору № юр-2зб/351-209 від 08.01.2009 становить 8 060 082,60 грн ( за 2017 рік в сумі 2 946 126,18 грн., за 2018 рік в сумі 1 995 353,54 грн., за 2019 рік в сумі 1 520 187,15 грн., за 2020 рік в сумі 1 278 732,60 грн., та за січень, лютий, березень 2021 рік в сумі 319 683,15 грн.).

До позовної заяви додані документи, що підтверджують факт виконання умов Договору № юр-2зб/351-209 від 08.01.2009, зокрема вказані Акти, розрахунки заборгованості за зберігання матеріальних цінностей (зерна) по періодам.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, з огляду на наявні в матеріалах справи докази понесення позивачем у 2017-2020 роках та січні-березні 2021 року витрат на зберігання матеріальних цінностей 8 060 082,60 грн, яке здійснювалось в межах договору № юр-2зб/351-209 від 08.01.2009, суд дійшов висновку, що заперечення відповідача стосовно необґрунтованості визначеного позивачем розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей за спірний період є необґрунтованими та спростовуються представленими суду доказами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов`язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2, п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України, сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Поміж тим, відповідач подав до суду Заяву про застосування строку позовної давності, зважаючи, що позивачем заявлена сума до стягнення за період з 01.01.2017 року по березень 2021, проте з позовом останній звернувся до Господарського суду міста Києва 28.05.2021.

Судом встановлено у Договорі № юр-2зб/351-209 від 08.01.2009 строк здійснення оплати на користь позивача щодо відшкодування за зберігання матеріальних цінностей не встановлений.

Проте, з актів про відшкодування витрат за зберігання зерна Державного резерву України за 2017 р., 2018 р., 2019 р., 2020 р., та за три місяці 2021 року, такі складались позивачем та направлялись до відповідача за наслідком закінчення кожного звітного місяця. Вказані обставини сторонами визнаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії")

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ("Stubbings and Others v. the United Kingdom").

Нормою ст. 256 ЦКУ визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або ви особу, яка його порушила.

Разом з тим, за змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-75цс15 вказав, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-2469цс16, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстав для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про шення можна було отримати раніше.

Згідно вимог ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, а саме з відмітки поштового календарного штемпеля на конверті, яким позовну заяву №б/н від 24.05.2021 було направлено до Господарського суду міста Києва, вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 28.05.2021, тобто після спливу трирічного строку позовної давності щодо частини вимог про відшкодування витрат за період з 01.01.2017 по 27.05.2018.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Заяви про відновлення пропущеного строку позовної давності позивачем заявлено чи подано не було.

Доказів поважності причин пропуску указаного строку суду не надано.

Враховуючи викладене та те, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права з пропущенням без поважних причин строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 817 102,22 грн. заборгованості за виконані роботи відсутні.

Тому у частині вимог про стягнення заборгованості у сумі 3 817 102,22 грн. за Договором № юр-2зб/351-209 від 08.01.2009 за період з 01.01.2017 по 27.05.2018 відповідно до вимог 267 ЦК України слід відмовити.

Таким чином, задоволенню підлягають заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги по зберіганню за період з 28.05.2018 по 01.04.2021.

Судом здійснено перерахунок суми заборгованості за вказаний період, та встановлено що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за 2018 рік (з 28.05.2018 по 31.12.2018) - 1 124 377,50 грн., за 2019 рік - 1 520 187,15 грн., за 2020 рік - 1 278 732,60 грн., за 3 місяці 2021 (з 01.01.2021 по 01.04.2021) - 319 683,15 грн., Всього в сумі - 4 242 980,40 грн. з ПДВ.

При цьому, судом враховано, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-5/14825-2012.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги позицію Конституційного суду України, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказів належного виконання своїх обов`язків за договором № юр-2зб/351-209 від 08.01.2009 в частині відшкодування витрат на зберігання у період з 28.05.2018 по 01.04.2021 не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог до Державного агентства резерву України в цій частині та про стягнення 4 242 980 (чотири мільйони двісті сорок дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) грн. 40 коп.

Відповідно до статті 129 ГПК України, судовий збір покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Державного підприємства «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» задовольнити частково.

Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» ( 32413, Хмельницька обл., Дунаєвецький р-н, смт Дунаївці, вул. Лермонтова, 1 ідентифікаційний код 00952485) заборгованість у розмірі 4 242 980 (чотири мільйони двісті сорок дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) грн. 40 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 63 642 (шістдесят три тисячі шістсот сорок дві) грн. 41 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.10.2021.

Суддя І.І. Борисенко