УХВАЛА

19 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/15541/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б. Ю. (головуючий), Бенедисюка І. М. і Селіваненка В. П.,

за участю секретаря судового засідання Крапивної А. М., Шевчик О.Ю.,

представників учасників справи:

позивачів: приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» (далі - ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот») - Атаманової Ю. Є., Бенедисюка С. В., Гольченка І. О. , Оніщенка О. В. , Шершуна С. М., Цімермана О. І.,

приватного акціонерного товариства «Азот» (далі - ПрАТ «Азот») - Атаманової Ю. Є., Бенедисюка С. В. , Оніщенка О. В. , Цімермана О. І. ,

приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот») - Атаманової Ю. Є. , Бенедисюка С. В. , Гольченка І. О. , Оніщенка О. В. , Шершуна С. М. , Цімермана О. І. ,

товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» (далі - Товариство) - Атаманової Ю. Є. , Бенедисюка С. В. , Гольченка І. О. , Мозгового О. В. , Оніщенка О. В. , Шершуна С. М. , Цімермана О. І. ,

відповідача - Антимонопольного комітету України (далі - АМК) - Данилова К. О.,

розглядаючи касаційну скаргу АМК

на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2020 (суддя Зеленіна Н. І.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 [колегія суддів: Майданевич А. Г. (головуючий), Коротун О. М., Сулім В. В.]

зі справи № 910/15541/19

за позовом ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот», Товариства до АМК

про визнання недійсним рішення від 05.09.2019 № 598-р,

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот», Товариство (далі - Позивачі) звернулися до господарського суду міста Києва з позовами (з урахуванням спільної заяви Позивачів про доповнення підстав позову) про визнання недійсним рішення АМК від 05.09.2019 № 598-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладення штрафу та примусовий поділ» у справі № 126-26.13/67-15 у частинах, що стосуються Позивачів кожного окремо (далі - Рішення АМК).

Позовні вимоги з посиланням на приписи статті 59 Закону України від 11.01.2001 № 2210-ІІІ «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон № 2210) мотивовані неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, недоведенням обставин, які мають значення для справи і які АМК визнано встановленими, невідповідністю висновків, викладених у Рішенні АМК, обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.07.2020 позови ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот» і Товариства задоволено повністю.

Ухвалене місцевим судом рішення зі справи з посиланням, зокрема, на приписи статей 12, 13, 53, 59 Закону № 2210, статей 1, 3, 5, 7 Закону України від 26.02.1993 № 3659-XII «Про Антимонопольний комітет України» (далі - Закон № 3659), пунктів 2.1, 2.2, 5.1, 6.1, 6.3, 8.1, 8.4 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 № 49-р і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за № 317/6605, статей 152, 195, 317 Цивільного кодексу України, статей 3, 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та статті 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», мотивовано неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, недоведенням обставин, які мають значення для справи і які АМК визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у Рішенні АМК, фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права при прийнятті Рішення АМК.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 апеляційну скаргу АМК задоволено частково, мотивувальну частину рішення місцевого суду від 29.07.2020 зі справи змінено: викладено її мотивувальну частину в редакції даної постанови; його резолютивну частину залишено без змін, а апеляційну скаргу АМК у решті - без задоволення.

Прийняту зі справи постанову апеляційного суду в частині зміни мотивувальної частини рішення місцевого суду мотивовано, зокрема, тим, що: суд першої інстанції, залишивши поза увагою правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 910/6999/17, від 19.06.2018 у справі № 910/3047/17, від 14.05.2020 у справі № 910/14493/18, дійшов помилкового висновку про неправильне визначення АМК товарного ринку; у разі встановлення монопольного (домінуючого) становища на ринку АМК має право прийняти рішення без залучення контролера про примусовий поділ суб`єкта господарювання, який здійснюється на його розсуд задля усунення цього становища, тоді як місцевий суд дійшов помилкового висновку з приводу неможливості примусового поділу ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот» через незалучення акціонерів чи контролера.

АМК, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення місцевого і постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот» та Товариства.

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), мотивовано відсутністю правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, зокрема, статті 13 Закону № 2210 щодо порядку визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання та обставин, які підлягають встановленню для доведення такого становища на загальнодержавному ринку первинної реалізації азотних мінеральних добрив, статті 7 Закону № 3659 у частині наявності виключної компетентності АМК стосовно встановлення монопольного (домінуючого) становища з урахуванням компетенції суду щодо контролю за діяльністю органів влади, що потребує балансу повноважень між вказаними гілками влади (виконавчої та судової), статті 41 Закону № 2210 з урахуванням положень статті 7 Закону № 3659, які виключають можливість оцінки доказів, які не надавались під час розгляду АМК справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, статті 53 Закону № 2210 у частині, яка стосується неправильного тлумачення поняття «тісного технологічного зв`язку» як однієї із обставин, що виключає можливість застосування санкцій у вигляді примусового поділу суб`єкта господарювання.

Позивачі подали відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили про безпідставність її доводів, та просили рішення місцевого і постанову апеляційного господарських судів зі справи залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

АМК 08.10.2021 до Верховного Суду було подано клопотання про передачу справи № 910/15541/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яке мотивовано наявністю виключної правової проблеми та обставин, які підлягають вирішенню Великою Палатою Верхового Суду, зокрема, можливість примусового поділу суб`єкта господарювання без залучення безпосередніх учасників (засновників) юридичних осіб є юридично обґрунтованим з огляду на обов`язковість його здійснення саме юридичними особами, від імені яких таке рішення приймається його органами (загальні збори та наглядова рада), які не мають самостійної правосуб`єктності. Проте такі особи не вчиняли буд-яких протиправних дій, тому не можуть відповідати за дії заводів (ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот»), зважаючи на індивідуальність юридичної відповідальності, закріплену у статті 61 Конституції України. Разом з цим, у такому випадку опосередковано йдеться про втручання у майнові права акціонерів.

Також більш глибокого правового дослідження потребує стаття 53 Закону № 2210 щодо правової доцільності примусового поділу суб`єкта господарювання, ринкове становище якого формально не визнано монопольним станом на момент прийняття спірного Рішення АМК, зважаючи на необхідність забезпечення конкурентного існування економіки України.

Колегія суддів Касаційного господарського суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні відповідне клопотання, вислухавши уповноважених представників сторін, за результатами перевірки матеріалів касаційної скарги дійшла висновку про необхідність передачі справи № 910/15541/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду в порядку частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Частиною першою статі 303 ГПК України встановлено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Згідно з частиною четвертою статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 175/3057/17-к з приводу того, що під час передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд названої Палати, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики та викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 26.03.2019 у справі № 804/15369/13-а щодо того, що для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати декілька з наведених ознак:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Причиною виникнення спору є питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Рішення АМК.

АМК у пункті 42 мотивувальної частини Рішення АМК зазначив, що фізична особа ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_8 ), який є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Рівнеазот», публічного акціонерного товариства «Азот» (далі - ПАТ «Азот»), ПрАТ «Концерн «Стирол», ТОВ «НФ Трейдінг Україна», ТОВ «Статус-Трейд», завдяки можливості здійснювати вплив шляхом опосередкованого (через інші юридичні особи) самостійного володіння часткою в зазначених юридичних особах у розмірі 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в цих юридичних особах, здійснює контроль над зазначеними суб`єктами господарювання у значенні статті 1 Закону № 2210. Як наслідок, фізична особа ОСОБА_8 є суб`єктом господарювання у розумінні статті 1 Закону.

Разом з тим, АМК у пункті 44 мотивувальної частини Рішення АМК було визначено, що об`єктом аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища є група суб`єктів господарювання у складі: ПАТ «Азот», ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПрАТ «Рівнеазот», ПрАТ «Концерн «Стирол», ТОВ «НФ Трейдінг Україна», ТОВ «Статус-Трейд», пов`язаних відносинами контролю через фізичну особу ОСОБА_8 , кінцевого бенефіціарного власника (контролера), з яким зазначені суб`єкти господарювання утворюють єдиний суб`єкт господарювання у розумінні статті 1 Закону № 2210.

Рішенням АМК:

- визнано, що протягом 2014 року, 2015 року, 2016 року, 2017 року суб`єкт господарювання у складі: ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот», Товариства займав монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку первинної реалізації азотних мінеральних добрив (пункт 1);

- визнано дії суб`єкта господарювання у складі: ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот», Товариства, які полягають у (пункт 2):

внутрішньогруповому маніпулюванні протягом 2014 - 2015 років цінами на природний газ, що могло призвести до встановлення необґрунтованого рівня цін реалізації азотних мінеральних добрив унаслідок штучного завищення собівартості виробництва цих добрив і, як, наслідок, до ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (покупців), що було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону № 2210 (підпункт 2.1 пункту 2);

зупиненні в березні 2017 року виробництва азотних мінеральних добрив під час сезону весняно-польових робіт та його невідновленні в період із березня до червня 2017 року (включно), що призвело до недопоставки азотних мінеральних добрив суб`єктам господарювання-покупцям, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 13 Закону № 2210, у вигляді обмеження виробництва, що може завдати шкоди покупцям (підпункт 2.2 пункту 2);

- за вчинене порушення на суб`єкт господарювання в особі Товариства накладено штраф у розмірі 107 000 000 грн. (пункт 3);

- за вчинене порушення до суб`єкта господарювання в особі: ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот» застосовано примусовий поділ, який має бути здійснений протягом дев`яти місяців з дня одержання цього рішення (пункт 4);

- з метою належного інформування АМК про стан здійснення примусового поділу, визначеного в пункті 4 цього рішення, та для здійснення відповідного контролю зобов`язано суб`єкта господарювання в особі: ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот» до моменту завершення здійснення поділу, передбаченого в пункті 4 цього рішення, один раз на місяць, але не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за звітним, надавати АМК письмові звіти про завершені, поточні та заплановані заходи з поділу зазначеного суб`єкта господарювання (пункт 5);

- зобов`язано суб`єкт господарювання у складі: ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот», Товариства, які залишаться пов`язаними відносинами контролю після завершення здійснення поділу, передбаченого пунктом 4 цього рішення, - протягом трьох років з дня завершення здійснення поділу, передбаченого пунктом 4 цього рішення, щорічно не пізніше 31 березня року, наступного за звітним, направляти на адресу АМК в паперовій та електронній (на електронну адресу ) формах інформацію в натуральному та вартісному вимірах стосовно обсягів виробництва та реалізації на внутрішній ринок зазначеним суб`єктом господарювання, а також іншими суб`єктами господарювання, пов`язаними з ним відносинами контролю, щодо кожного виду азотних мінеральних добрив (пункт 6).

Відповідно до частини першої статті 53 Закону № 2210 якщо суб`єкт господарювання зловживає монопольним (домінуючим) становищем на ринку, органи Антимонопольного комітету України мають право прийняти рішення про примусовий поділ суб`єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 52 Закону № 2210:

- органи Антимонопольного комітету України накладають штрафи на об`єднання, суб`єктів господарювання: юридичних осіб; фізичних осіб; групу суб`єктів господарювання - юридичних та/або фізичних осіб, що відповідно до статті 1 цього Закону визнається суб`єктом господарювання, у випадках, передбачених частиною четвертою цієї статті;

- у разі, коли декілька юридичних та/або фізичних осіб - суб`єктів господарювання, які входять до групи, що визнається суб`єктом господарювання, вчинили діяння (дії, бездіяльність), які призвели до порушення законодавства про захист економічної конкуренції зазначеним суб`єктом господарювання, та/або мають права, без яких вчинення порушення було б неможливим, та/або отримали чи можуть отримати переваги у конкуренції чи інші вигоди, штраф накладається на суб`єкт господарювання в особі юридичних та/або фізичних осіб, які вчинили наведені діяння (дії, бездіяльність) або отримали чи можуть отримати наведені вигоди. Під вигодою вважається, зокрема, можливість впливати на діяльність інших юридичних та/або фізичних осіб - суб`єктів господарювання, одержання частини їх прибутку.

Статтею 1 Закону № 2210 визначено, зокрема, що:

суб`єкт господарювання - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими;

контроль - вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами.

Статтею 2 Закону № 2210 встановлено, що цим Законом регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб`єктами господарювання; суб`єктів господарювання з іншими суб`єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв`язку з економічною конкуренцією. Цей Закон застосовується до відносин, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України.

Відповідно до частини першої та другої статті 39 Закону № 2210 особами, які беруть участь у справі, визнаються: сторони, треті особи, їх представники; сторонами у справі є відповідач і заявник (у разі якщо справу розпочато за відповідною заявою). Заявником є особа, яка подала заяву, подання про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Відповідачем є особа, щодо якої здійснюється розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Третьою особою є особа, залучена до участі у справі у зв`язку з тим, що рішення може суттєво зачепити її права та інтереси, охоронювані цим Законом. Про визнання третьою особою органами Антимонопольного комітету України приймається розпорядження, про що повідомляються особи, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до пункту 1 статті 3 та частини першої статті 7 Закону № 3659:

- основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;

- у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб`єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Водночас АМК, зазначивши у пунктах 404, 405 мотивувальної частини Рішення АМК групу як єдиного суб`єкта господарювання у складі: ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот», Товариства та застосувавши до суб`єкта господарювання в особі ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот» санкцію примусового поділу, не включив до складу цього суб`єкта - ОСОБА_8

Між тим, системний правовий аналіз наведених норм Конституції України (щодо індивідуального характеру юридичної відповідальності стаття 61), Закону № 3659 (щодо завдань та повноважень АМК), Закону № 2210 (щодо меж його застосування) свідчить про те, що меті повноти виявлення кола причетних (зокрема до порушення) осіб, невідворотності та індивідуалізації їх відповідальності, відповідає саме поняття «група суб`єктів господарювання».

Отже, виключна правова проблема в даному випадку полягає у відсутності правових позицій щодо застосування у зв`язку з нормами статей 1, 39, 53 Закону № 2210 та статті 61 Конституції України наявності або відсутності необхідності включення контролера до групи суб`єктів господарювання у виконанні рішення АМК, яким було застосовано примусовий поділ.

Крім того, враховуючи, що санкція, передбачена частиною першої статті 53 Закону № 2210 щодо прийняття органом Антимонопольного комітету України рішення про примусовий поділ суб`єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище, якщо він зловживає монопольним (домінуючим) становищем на ринку, є досить відповідальною у порівнянні із застосуванням штрафу, передбаченого приписами статті 52 Закону № 2210, а її ключовим моментом, визначеним приписами статті 53 Закону № 2210, є те, що вона застосовується тоді, коли суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку та зловживає ним.

Разом з тим, АМК у оскаржуваному Рішенні АМК, яке було прийнято 05.09.2019, вказав, що зайняття суб`єктом господарювання у складі: ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», ПАТ «Азот», ПрАТ «Рівнеазот», Товариства монопольного (домінуючого) становище на загальнодержавному ринку первинної реалізації азотних мінеральних добрив було визначено протягом 2014 року, 2015 року, 2016 року, 2017 року.

Отже, виключна правова проблема полягає у відсутності правових позицій щодо застосування статті 53 Закону № 2210 у контексті того, чи має вона застосовуватися щодо примусового поділу суб`єкта господарювання, ринкове становище, якого не визнано монопольним станом на момент прийняття спірного Рішення АМК, чи для притягнення його до відповідальності достатньо встановлення факту вчинення ним порушення у певний проміжок часу.

Враховуючи викладене, у наведеній ситуації для вирішення справи № 910/15541/19 є необхідним надання висновку щодо застосування вищевказаних норм права, що, на думку колегії суддів, виходить за межі повноважень Касаційного господарського суду.

Колегія суддів вважає, що справа містить виключну правову проблему, і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вона не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права в контексті підстав касаційного оскарження, а також невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права.

Оцінюючи клопотання АМК щодо обґрунтованості заявлених підстав передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає прийнятними доводи заявника щодо наявності в даному випадку виключної правової проблеми.

Ураховуючи наведене, справа № 910/15541/19 підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/15541/19 разом з касаційною скаргою Антимонопольного комітету України на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко