ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Харків Справа № 913/576/21
Провадження № 14/913/576/21
Господарський суд Луганської області у складі судді Лісовицького Є.А.,
за участі секретаря судового засідання Славгородської К.В., розглянувши матеріали справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті», м. Київ
до відповідача Комунального некомерційного підприємства «Новопсковський центр первинної медико-санітарної допомоги Новопсковської селищної ради», смт. Новопсков Луганської області
про стягнення 179018,68 грн.
У засіданні брали участь:
від позивача представник не прибув;
від відповідача представник не прибув.
Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача вартість безпідставно набутого майна в сумі 159346,00 грн в порядку ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні збитки, 3% річних та пеня.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2021 позовну заяву передано на розгляд судді Лісовицькому Є.А.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 28.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 913/576/21. Суд ухвалив справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також, вказаною ухвалою суд повідомив учасників справи про призначення справи до судового розгляду по суті на 27.09.2021.
17.09.2021 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від 13.09.2021 № 1268, в якому він проти позову заперечує.
Так, як зазначив відповідач, договір постачання природного газу № 95 від 21.12.2019, на який посилається позивач, не має відношення до суті спору оскільки він був укладений для поставки природного газу лише на грудень 2019 року.
Разом з тим, відповідач повідомив, що за результатами процедури відкритих торгів, номер у Prozorro UA-2019-01-03-000113-с, було укладено договір поставки природного газу № 10 від 15.02.2019. Позивач не ініціював пролонгацію договору, як це передбачає договір поставки природного газу № 10 від 15.02.2019.
Крім того, посилаючись на приписи пунктів 13, 14 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496, відповідач зауважив, що позивач не надав доказів щодо вжиття заходів про припинення газопостачання відповідачу за споживання природного газу.
З огляду на викладене, відповідач просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Позивач у відповіді на відзив від 22.09.2021 № 35, яка надійшла на адресу суду 27.09.2021, проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, заперечує.
Зокрема, позивач зазначив, що є не зрозумілим посилання відповідача про факт укладення між позивачем та відповідачем договорів поставки природного газу (№ 95 від 21.12.2019 та № 10 від 15.02.2019), оскільки предмет та підстави позову виникли не внаслідок договірних зобов`язань, а в силу прямих норм діючого законодавства.
Щодо не надання доказів вжиття заходів припинення газопостачання відповідачу за споживання природного газу позивач зазначив, що відповідач посилається на норми пунктів 13, 14 розділу ІІ Правил постачання природного газу. Однак, як вбачається зі змісту вказаних норм, вони лише регулюють права постачальника природного газу та порядок здійснення заходів з обмеження або припинення газопостачання споживачу. Отже, є не зрозумілим яке відношення вказані норми мають до предмету та підстав позову.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 27.09.2021 розгляд справи відкладено на 26.10.2021.
Позивач у судове засідання 26.10.2021 не прибув.
21.10.2021 від позивача надійшла заява від 18.10.2021 вих. № 53, в якій він просить розглянути справу за відсутності його представника.
Відповідач правом на участь у судовому засіданні 26.10.2021 свого повноважного представника не скористався.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
За умовами п. 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2019 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.
Ціна газу становить 5125,00 грн за 1000 куб. м., крім того ПДВ 1025,00 грн, всього з ПДВ 6150,00 грн (п. 3.1. договору).
Загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за даним договором і на день його укладання становить 126075,00 грн (п. 3.3. договору).
Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 10.1. договору).
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх доводів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Відповідно до пунктів 27, 28, 37 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.
У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу»).
В свою чергу, Правила постачання природного газу, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2496 (далі - Правила постачання природного газу) розроблені на виконання пункту 17 частини третьої статті 4 Закону України «Про ринок природного газу» та регулюють відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи (далі - Оператори ГРМ/ГТС).
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Правил постачання природного газу підставою для постачання природного газу споживачу є:
наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу;
наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу;
наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов;
включення споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді;
відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків, або наявність письмового дозволу діючого постачальника на перехід споживача до нового постачальника.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Правил постачання природного газу постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
З аналізу даних правових норм вбачається, що постачання позивачем природного газу без укладення відповідного договору і його отриманням відповідачем є таким, що здійснюється в позадоговірному порядку, і як наслідок свідчить про відсутність відповідної правової підстави його набуття.
Натомість, виходячи з вищезазначених приписів чинного законодавства та наявних матеріалів справи, а також письмових пояснень сторін вбачається, що у спірний період договір постачання природного газу, який містить всі необхідні істотні умови, передбачені ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» та строк дії якого охоплює спірні періоди поставки газу, зазначені позивачем в позовній заяві, між сторонами у формі єдиного документу, складеного у письмовій формі, підписаний сторонами та скріплений їх печатками, не складався.
За змістом пункту 1 глави 3 розділу IV Кодексу газотранспортної системи для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.
Пунктом 5 глави 1 розділу 1 Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс газотранспортної системи), встановлено, що інформаційна платформа - електронна платформа у вигляді веб-додатка в мережі Інтернет, функціонування та керування якою забезпечується оператором газотранспортної системи, яка використовується для забезпечення надання послуг транспортування природного газу відповідно до вимог цього Кодексу.
Відповідно до приписів глави 2 розділу IV Кодексу газотранспортної системи з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). Для кодування використовується ЕІС-код.
Оператор газотранспортної системи за заявою суб`єкта ринку природного газу, що займається видобутком (виробництвом) газу, присвоює суб`єкту унікальний EIC-код та ЕІС-коди відповідних точок комерційного обліку.
Згідно пункту 2 глави 4 розділу IV Кодексу газотранспортної системи інформація про споживачів в інформаційній платформі має містити, зокрема, ЕІС-код споживача та за наявності ЕІС-коди його точок обліку.
За положеннями Кодексу газотранспортної системи Реєстр споживачів постачальника - перелік споживачів, які в інформаційній платформі закріплені за певним постачальником у розрахунковому періоді (пункт 5 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи).
Пунктом 2 глави 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи визначено, що постачальник має право визначити по споживачу в інформаційній платформі кінцеву дату постачання природного газу такому споживачу (з якої споживач буде виключений з Реєстру такого постачальника) та/або визначити періоди постачання природного газу такому споживачу.
Згідно з пунктом 8 глави 3 розділу ХІІ Кодексу газотранспортної системи алокація фактичного обсягу природного газу споживача можлива тільки на постачальника, зазначеного у відповідній підтвердженій номінації/реномінації.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідач проти позову заперечує посилаючись, зокрема, на те, що за результатами процедури відкритих торгів було укладено договорі поставки природного газу від 15.02.2019 № 10. Вказані доводи відповідача судом відхиляються оскільки відповідач не надав суду договір, на який посилається у відзиві на позовну заяву. Крім того, виходячи з дати укладання вказаного договору, він не має відношення до предмету спору у даній справі.
Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не надано доказів щодо вжиття заходів про припинення газопостачання відповідачу за споживання газу та посилається на пункти 13, 14 розділу ІІ Правил постачання природного газу.
Проте, суд звертає увагу на те, що пунктом 13 розділу ІІ Правил постачання природного газу визначено, що Постачальник має право ініціювати/вживати заходів з припинення або обмеження в установленому порядку постачання природного газу споживачу в разі: проведення споживачем неповних або несвоєчасних розрахунків за договором; перевищення підтвердженого обсягу природного газу, якщо інше не передбачено договором постачання природного газу; розірвання договору постачання природного газу; відмови від підписання акта приймання-передачі без відповідного письмового обґрунтування; настання заходів, передбачених Правилами про безпеку постачання природного газу, що діють відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про ринок природного газу» та поширюються на споживачів, що не є захищеними відповідно до зазначених Правил.
Разом з тим, пункт 14 розділу ІІ Правил постачання природного газу фактично регулює порядок здійснення заходів з припинення або обмеження в установленому порядку постачання природного газу споживачу.
Отже, згідно Правил постачання природного газу постачальник має право, а не обов`язок вживати заходи з припинення або обмеження в установленому порядку постачання природного газу. З огляду на викладене, вказані доводи відповідача також судом відхиляються.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач станом на час звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи перерахував позивачу вартість безпідставно спожитого газу в сумі 159346,00 грн.
Сума безпідставно спожитого газу підтверджується належними доказами, є обґрунтованою, такою, що не спростована відповідачем, а тому підлягає до стягнення в повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що відповідач безпідставно спожив чуже майно і не може відшкодувати його в натурі, позивач заявив позов про стягнення вартості спожитого газу, що суд розцінює як вимогу про відшкодування вартості майна, він зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 2252,67 грн за період з 01.03.2021 по 19.08.2021 та інфляційні втрати в сумі 6453,51 грн за період за період з березня 2021 року по липень 2021 року.
Судом було перевірено надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що вони є арифметично правильними, з огляду на що вимоги позивача про стягнення 3% річних в сумі 2252,67 грн та інфляційних втрат в сумі 6453,51 грн підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
За приписами ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
В пункті 6.2.1. договору сторонами було передбачено відповідальність споживача у вигляді сплати пені за порушення строків оплати за спожитий природний газ. Проте, у спірний період між сторонами не було договірних відносин, отже розмір неустойки не встановлено.
Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення пені є необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.
Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позов задовольнити частково.
3. В решті позову відмовити.
Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та порядку, визначеному пп. 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 01.11.2021.

Суддя Євген ЛІСОВИЦЬКИЙ