ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2021 р. Справа№ 911/698/21 (911/1116/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Копитової О.С.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

від позивача: Адамчук Н.В. - довіреність б/н від 10.02.2021

третя особа: розпорядник майна ТОВ "Династія В.В." Бєлова О.А. особисто

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року

у справі № 911/698/21(911/1116/21) (суддя Наріжний С.Ю.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне

управління-6"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В."

2. ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: розпорядника майна ТОВ "Династія В.В." арбітражного

керуючого Бєлової Олени Анатоліївни

про визнання договору недійсним

у відокремленому провадженні в межах справи № 911/698/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне

управління-6"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В."

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21) заяву ТОВ "БМУ-6" від 14.04.2021 року до ТОВ "Династія В.В." та ОСОБА_1 про визнання договору недійсним задоволено, визнано недійсним Договір купівлі-продажу права вимоги від 01.02.2020 року, який укладено між ТОВ "Династія В.В." та ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21) та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ "БМУ-6" про визнання договору недійсним відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Поляков Б.М., Копитова О.С.

Ухвалою суду від 06.08.2021 року вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у господарського суду Київської області матеріали справи №911/698/21(911/1116/21) за заявою ТОВ "БМУ-6" до ТОВ "Династія В.В." та ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: розпорядника майна ТОВ "Династія В.В." арбітражного керуючого Бєлової О.А. про визнання договору недійсним у відокремленому провадженні в межах справи №911/698/21 за заявою ТОВ "Будівельно-монтажне управління-6" до ТОВ "Династія В.В." про банкрутство.

10.08.2021 року через відділ документального забезпечення суду від представника ТОВ "БМУ-6" надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження, які зводяться до того, що апеляційну скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження, передбаченого ст. 256 ГПК України, та недостатнім обґрунтуванням поновлення пропущеного строку.

26.08.2021 року супровідним листом господарського суду Київської області №02-04/911/698/21(911/1116/21) від 25.08.2021 року до Північного апеляційного господарського суду надійшли витребувані матеріали справи №911/698/21(911/1116/21).

У зв`язку з перебуванням судді Полякова Б.М. у відпустці протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021 для розгляду справи №911/698/21(911/1116/21) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Копитова О.С., Сотніков С.В.

Ухвалою суду від 30.08.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21) залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, а також документів, які підтверджують відправлення копії цієї скарги і доданих до неї документів третій особі - розпоряднику майна ТОВ "Династія В.В." арбітражному керуючому Бєловій О.А., та встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених в ухвалі, протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

01.09.2021 року, згідно відтиску штемпеля поштового відділення на конверті, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання ухвали від 30.08.2021 року надано квитанцію про сплату судового збору в сумі 8610,00 грн. та докази направлення копії апеляційної скарги розпоряднику майна ТОВ "Династія В.В." арбітражному керуючому Бєловій О.А.

Ухвалою суду від 13.09.2021 поновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 30.09.2021 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ "БМУ-6" просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою суду від 30.09.2021 року за клопотанням ОСОБА_1 відкладено розгляд справи на 21.10.2021 року на підставі ст. 216 ГПК України та зобов`язано скаржника надати суду до наступного судового засідання докази перебування 30.09.2021 року на лікарняному (COVID-19).

В судове засідання 21.10.2021 року з`явився представник ТОВ "БМУ-6", а також особисто розпорядник майна ТОВ "Династія В.В." арбітражний керуючий Бєлова О.А.

Скаржник в судове засідання вдруге не з`явився, подавши до його початку засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через те, що він продовжує перебувати на лікарняному (COVID-19).

Розглядаючи заявлене клопотання за підписом ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи з наведених у ньому мотивів, судова колегія наголошує, що згідно п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку лише у випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Так, судом встановлено, що це вже друга неявка ОСОБА_1 в судове засідання, оскільки ухвалою суду від 30.09.2021 року розгляд справи №911/698/21(911/1116/21) було відкладено саме за клопотанням апелянта.

Крім того, під час розгляду клопотання судом встановлено, що до нього, в порушення норм статей 73-80 ГПК України, не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження викладених у ньому обставин перебування на лікарняному. Не надано відповідних доказів також і на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2021 року про відкладення розгляду справи.

При цьому, судова колегія також зауважує, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п. Господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні свого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Тобто, скаржник не був позбавлений права уповноважити представника на участь у розгляді справи та забезпечити його явку в судове засідання.

Більш того, зазначаючи про перебування на лікарняному у зв`язку із захворюванням на COVID-19, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду з використанням власних технічних засобів відповідно до ст.197 ГПК України, проте своїм правом не скористався.

Окрім наведеного, судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.07.2020 року у справі №924/369/19 та від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Разом з тим, слід зазначити, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 12 ст. 270 ГПК України).

За викладених обставин, оскільки явка представників учасників провадження у справі обов`язковою не визнавалась, а їх неявка в свою чергу не перешкоджає вирішенню спору, з огляду на те, що це вже друга неявка апелянта в судове засідання після відкладення розгляду справи за його клопотанням, враховуючи можливість забезпечення скаржником участь представника або взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, беручи до уваги, що матеріалів достатньо для розгляду справи по суті та зважаючи на те, що відкладення є правом суду, а не обов`язком, з метою недопущення безпідставного затягування розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що заявлене клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами у відсутність ОСОБА_1 та його представника.

Представник ТОВ "БМУ-6" та розпорядник майна боржника арбітражний керуючий Бєлова О.А. в судовому засіданні 21.10.2021 року проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

21.10.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у даній справі - залишити без змін, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду Київської області перебуває справа №911/698/21 про банкрутство ТОВ "Династія В.В.", провадження у якій відкрито ухвалою суду від 30.03.2021 року за заявою ТОВ "БМУ-6".

У квітні 2021 року "БМУ-6" звернулось до господарського суду Київської області в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства із заявою до ТОВ "Династія В.В." та ОСОБА_1 про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу прав вимоги від 01.02.2020 року.

Як зазначає заявник у поданій заяві, за умовами спірного договору відповідачем-2 передано відповідачу-1 право вимоги за Кредитним договором №25/11-KL від 21.02.2011 року вартістю 9 600 000,00 грн, а також право розпоряджатися нерухомим майном, зазначеним в іпотечних договорах та договорах застави, укладених в якості забезпечення за вказаним кредитним договором.

Проте, ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звертався до Вінницького міського суду Вінницької області про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за Кредитним договором №25/11-KL від 21.02.2011 року.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №127/22244/16-ц залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31.03.2017 року, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

В той же час, кредит за Договором № 25/11-KL від 21.02.2011 року видано строком до 19.02.2015 року, позовна давність за вказаним договором сплинула у 2018 році.

Таким чином, за твердження заявника, за оспорюваним договором ОСОБА_1 передав на користь ТОВ "Династія В.В." право вимоги за договором, за яким сплинула позовна давність і яке неможливо захистити в судовому порядку.

Крім того, в силу норм ЦК України право застави не передбачає права заставодержателя розпоряджатися заставним майном, а передбачає лише одержання за рахунок заставленого майна задоволення своїх вимог переважно перед іншими кредиторами, відтак ОСОБА_1 не мав права передавати ТОВ "Династія В.В." право розпоряджатися майном, зазначеним в іпотечних договорах та договорах застави, оскільки сам не володів відповідним правом.

Також, посилаючись на приписи ст. 18 Закону України "Про іпотеку" та ст.ст. 216, 220, 512, 513 ЦК України, заявник зазначає, що передача прав за іпотечним договором не відбулась, оскільки Договір купівлі-продажу прав вимоги від 01.02.2020 року та акт приймання-передачі прав вимоги від 01.02.2020 року укладені в простій письмовій формі, що свідчить про їх нікчемність.

Крім того заявник зауважує, що спірний договір не відповідає вимогам ст.ст. 512, 1054 ЦК України, оскільки його сторонами не є банк чи інша фінансова установа.

Заявник також стверджує, що Договір є фраудаторним та укладеним на шкоду кредиторам для штучного формування кредиторської заборгованості ТОВ "Династія В.В." перед ОСОБА_1 , оскільки Боржник взяв на себе зобов`язання (зі сплати 9 600 000,00 грн) без відповідних майнових дій іншої сторони (за Договором передано право вимоги, за яким пропущено строк позовної давності та не передано право вимоги за договорами забезпечення).

Викладене у сукупності, на переконання заявника, свідчить про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним за положенням ст.42 КУзПБ.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.04.2021 року відкрито відокремлене провадження №911/698/21(911/1116/21) за вказаною заявою за правилами загального позовного провадження в межах справи №911/698/21 про банкрутство ТОВ "Династія В.В.".

Ухвалою суду від 18.05.2021 року, серед іншого, залучено розпорядника майна ТОВ "Династія В.В." арбітражного керуючого Бєлову О.А. до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1.

Відповідач-1 у відзиві на заяву заявлені вимоги визнав повністю, та додатково зазначив, що керівником ТОВ "Династія В.В." ОСОБА_2 при укладенні спірного договору перевищено свої повноваження, оскільки за умовами статуту ТОВ "Династія В.В." укладення директором правочинів, якщо предмет правочину перевищує 100 000,00 грн, потребує наявності згоди Загальних зборів учасників товариства, про що було відомо ОСОБА_2 , як одному з учасників ТОВ "Династія В.В.".

Проте, загальні збори учасників ТОВ "Династія В.В." не надавали згоди і не схвалювали укладення оспорюваного Договору, а отже договір купівлі-продажу прав вимоги від 01.02.2020 року є таким, що вчинений на шкоду боржнику та його кредиторам.

Третя особа в письмових поясненнях підтримала заяву про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, викладених у заяві та відзиві відповідача-1.

За наслідками розгляду заявлених вимог ухвалою господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21) заяву ТОВ "БМУ-6" від 14.04.2021 року до ТОВ "Династія В.В." та ОСОБА_1 про визнання договору недійсним задоволено, визнано недійсним Договір купівлі-продажу права вимоги від 01.02.2020 року, який укладено між ТОВ "Династія В.В." та ОСОБА_1 .

Приймаючи дану ухвалу місцевий господарський суд виходив з того, що спірний правочин має ознаки фраудаторного правочину, укладено з наміром ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямований на завдання шкоди кредиторам, а відтак підлягає визнанню недійсним в силу спеціальних підстав, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

ОСОБА_1 з даною ухвалою суду не погоджується та в поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувану ухвалу прийнято після скасування апеляційним судом ухвали від 30.06.2021 року про відкриття провадження у справі про банкрутство та фактичного закриття провадження у даній справі про банкрутство ТОВ "Династія В.В.".

За твердженням скаржника, дійсність оскаржуваного договору цесії від 01.02.2021 року встановлено рішенням Вінницького міського суду від 20.11.2020 року та постановою Вінницького апеляційного суду від 23.06.2021 року у справі №127/22183/20.

Крім того, апелянт наголошує, що ОСОБА_1 придбав право вимоги на електронних торгах у процедурі ліквідації неплатоспроможного банку, а оскаржуваний договір є договором відступлення прав вимоги, а не договором факторингу.

У якості іншої підстави для скасування оскаржуваної ухвали, апелянт посилається на те, що вчиненням відповідачами дій з укладення спірного договору не порушено суб`єктивних прав та законних інтересів ТОВ "БМУ-6", а відтак останній позбавлений права на звернення до суду з даним позовом.

Окрім наведеного, ОСОБА_1 вказує на наявність у директора ТОВ "Династія В.В." ОСОБА_3 повноважень на підписання оспорюваного договору, що підтверджується рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." від 28.01.2020 року, оформленим протоколом №4/2020.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність прийняття вказаного судового рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є вільними у доступі через мережу Інтернет, ухвалою господарського суду Київської області від 30.03.2021 року за заявою ТОВ "БМУ-6" відкрито провадження у справі №911/698/21 про банкрутство ТОВ "Династія В.В.", визнано грошові вимоги ТОВ "БМУ-6" до боржника у сумі 201 480,00 грн., введено процедуру розпорядження майном ТОВ "Династія В.В.", розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Бєлову О.А.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.04.2021 року відкрито відокремлене провадження №911/698/21 (911/1116/21) за заявою ТОВ "БМУ-6" про визнання недійсним договору за правилами загального позовного провадження в межах справи №911/698/21 про банкрутство боржника.

Водночас, постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 року у справі №911/698/21, тобто за 7 днів до прийняття оскаржуваної ухвали, скасовано ухвалу Господарського суду Київської області від 20.04.2021 року про відкриття провадження у справі №911/698/21 про банкрутство ТОВ "Династія В.В." та прийнято нове рішення про відмову у задоволені заяви про відкриття справи про банкрутство.

За твердженням скаржника місцевий господарський суд помилково розглянув справу та прийняв відповідну ухвалу по суті спору саме в межах справи про банкрутство.

Разом з тим, судова колегія з цього приводу звертає увагу скаржника, що припинення/закриття провадження у справі про банкрутство не припиняє прав та обов`язків учасників справи, які виникли в цих процедурах, та не призведе до унеможливлення вжиття заходів для повернення майна з огляду на те, що судовий захист порушеного права особи не обмежується лише розглядом справи про банкрутство та спорів, стороною в яких є боржник, в межах справи про банкрутство. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства. У разі закриття/припинення провадження в справі про банкрутство, розгляд спорів, стороною в яких є боржник, у межах справи про банкрутство завершується їх розглядом по суті суддею, якому були передані такі справи автоматизованою системою документообігу суду, з ухваленням відповідного судового рішення, що узгоджується з принципом "незмінності складу суду", задля недопущення створення для сторін перешкод у реалізації права на судовий захист і загрози сутності гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права сторін на доступ до суду та ефективний засіб захисту упродовж розумного строку.

Вказані висновки відповідають положенням частини другої статті 31 ГПК України, відповідно до якої, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду (аналогічний висновок викладений у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №5017/2833/2012 та постанові Верховного Суду від 01.07.2021 року у справі №Б24/055-12).

Більш того, судом також встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 09.07.2021 року у справі №911/698/21 зупинено дію постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 року у справі №911/698/21 до закінчення її перегляду в касаційному порядку, а постановою Верховного Суду від 29.08.2021 року у наведеній справі постанову суду апеляційної інстанції від 23.06.2021 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 24.06.2015 року у справі № 3-231гс15, Касаційний господарський суду складі Верховного Суду у постанові від 16.01.2020 року у справі № 910/14522/18, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 року у справі №643/17966/14-ц та від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17).

В подальшому, за наслідками нового розгляду справи в апеляційному порядку ухвалою суду від 28.09.2021 року закрито апеляційне провадження з перегляду ухвали господарського суду Київської області від 30.03.2021 року про відкриття провадження у справі №911/698/21 про банкрутство ТОВ "Династія В.В."

Отже, вказані вище обставини підтверджують чинність станом на дату перегляду справи в апеляційному порядку (21.10.2021 року) ухвали місцевого господарського суду про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Династія В.В." і, як наслідок, спростовують необґрунтовані твердження скаржника в цій частині.

Стосовно доводів апелянта на те, що ТОВ "БМУ-6" позбавлене права на звернення до суду з даним позовом, оскільки укладенням спірного договору не порушено суб`єктивних прав та законних інтересів заявника, суд зазначає, що за умовами ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство, в тому числі за заявою кредитора.

Як було зазначено вище, ухвалою господарського суду Київської області від 30.03.2021 року у справі №911/698/21, серед іншого, визнано грошові вимоги ТОВ "БМУ-6" до боржника у сумі 201 480,00 грн., тобто ТОВ "БМУ-6" є кредитором боржника в розумінні КУзПБ.

Таким чином, оскільки спірний договір прямо впливає на реєстр вимог кредиторів боржника, його ліквідаційну масу та розмір заборгованості ТОВ "Династія В.В." перед кредиторами, ТОВ "БМУ-6", як конкурсний кредитор, має право у порядку ст. 42 КУзПБ звертатись до суду із заявами про визнання недійсними правочинів боржника, зокрема і з даним позовом.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Частиною 2 ст.42 КУзПБ встановлено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом трьох років, що передували відкриттю процедури банкрутства або після відкриття справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, ст. 42 КУзПБ, встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Кодексі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків передбачених цією нормою.

Така правова позиція щодо правильного застосування норми права висловлена Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 у справі № 04/01/5026/1089/2011, від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, від 23.04.2019 у справі № 19/5009/2383/11, від 30.01.2019 у справі № 910/7827/17.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

З огляду на сферу регулювання Кодексу України з процедур банкрутства загалом і за змістом зазначеної норми статті 42 Кодексу, вона є спеціальною по відношенню до загальних, установлених ЦК підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2020 року у справі №910/1405/14.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (висновки сформовані у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Схожої правової позиції під час розгляду питання щодо визнання недійсними правочинів, які містять ознаки фраудаторного правочину, дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.07.2021 року у справі №927/531/18.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2020 року між ТОВ "Династія В.В." в особі директора ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_1 (продавець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого (п. 1.1.) продавець передає у власність покупцеві право вимоги за Кредитним договором №25/11-KL від 21.02.2011 року та додаткових угод до нього вартістю 9600000,00 грн.

Право власності на право вимоги переходить до Покупця за Кредитним договором №25/11-KL від 21.02.2011 року та додаткових угод до нього з дня підписання даного договору (п. 2.1. Договору).

Згідно п. 4.1., 4.2. Договору, сторони домовились, що ціна частки становить 9 600 000,00 грн. Покупець зобов`язаний оплатити вартість частки протягом трьох місяців з дня укладення даного договору.

Відповідно до п. 6.1. Договору, договір складено у простій письмовій формі і вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

01.02.2020 року між сторонами складено Акт приймання-передачі права вимоги, за змістом якого: " ОСОБА_1 передав, а представник ТОВ "Династія В.В." ОСОБА_2 прийняв право вимоги за Кредитним договором №25/11-KL від 21.02.2011 та додаткових угод до нього вартістю 9 600 000,00 грн. Разом із правом вимоги ТОВ "Династія В.В." передається право розпоряджатися нерухомим майном зазначеним в іпотечних договорах та договорах застави майном укладених в якості забезпечення за Кредитним договором №25/11-KL від 21.02.2011 та додаткових угод до нього".

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звертався до Вінницького міського суду Вінницької області про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з невиконанням зобов`язань за Кредитним договором № 25/11-KL від 21.02.2011.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №127/22244/16-ц залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31.03.2017, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

У вказаному судовому рішенні встановлено, що кредит за Договором №25/11-KL від 21.02.2011 року видано строком до 19.02.2015 року.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, враховуючи, що кредит за Договором № 25/11-KL від 21.02.2011 року видано строком до 19.02.2015 року, позовна давність за вказаним договором сплинула у 2018 році.

Таким чином, правомірним в даному випадку є висновок суду першої інстанції, що за оспорюваним договором ОСОБА_1 передав на користь ТОВ "Династія В.В." право вимоги за договором, за яким сплинула позовна давність і яке неможливо захистити в судовому порядку.

Крім того, як вказано вище, за Актом приймання-передачі права вимоги від 01.02.2020 року ОСОБА_1 передав ТОВ "Династія В.В." право розпоряджатися нерухомим майном зазначеним в іпотечних договорах та договорах застави майном, укладених в якості забезпечення за Кредитним договором № 25/11-KL від 21.02.2011.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 17 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відтак, право застави не передбачає права заставодержателя розпоряджатися заставним майном, а передбачає лише одержання за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами задоволення своїх вимог.

Таким чином, судова колегія погоджується з місцевим судом, що ОСОБА_1 не мав права передавати ТОВ "Династія В.В." "право розпоряджатися нерухомим майном зазначеним в іпотечних договорах та договорах застави", оскільки сам не володів відповідним правом.

Більш того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Отже, оскільки іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, то договір щодо заміни сторони в іпотечному договорі також підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З матеріалів справи вбачається, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 01.02.2020 року та Акт приймання-передачі права вимоги від 01.02.2020 року укладеній у простій письмовій формі, відтак передача прав за іпотечними договорами не відбулась, про що обґрунтовано зазначено господарським судом Київської області.

Крім того, враховуючи, що за оспорюваним договором предметом купівлі-продажу визначено право вимоги за Кредитним договором № 25/11-KL від 21.02.2011, Договір від 01.02.2020 року суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки відсутній спеціальний суб`єкт, характерний для операцій з кредитними договорами, - банк або фінансова установа.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №465/646/11.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник стверджує, що придбав право вимоги на електронних торгах у процедурі ліквідації неплатоспроможного банку, проте не зазначає ані дату, ані номер протоколу електронних торгів, ані у якого неплатоспроможного банку останній придбав такі права вимоги. Відповідні докази в матеріалах справи відсутні та скаржником до апеляційної скарги не додано.

За вказаних обставин, посилання апелянта на висновки Верховного Суду, з якими учасником електронних торгів з продажу права вимоги неплатоспроможного банку може бути також фізична особа, є безпідставними, оскільки відповідні висновки сформовані за інших фактичних обставин справи, відмінних від обставин даної справи.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, підпунктом 8.12.10. пункту 8.12. Статуту ТОВ "Династія В.В." визначено, що директор товариства не може без згоди загальних зборів учасників укладати правочини якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 100 000 грн.

На момент вчинення оспорюваного договору частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." розподілялись наступним чином: ПП "Корпорація Максимум" - 4 400 000 грн, що становить 40%; ТОВ "Віп Рент" - 4 400 000 грн, що становить 40%; ОСОБА_2 - 2 200 000 грн, що становить 20%.

Згідно ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Матеріали справи не містять доказів надання Загальними зборами учасників боржника згоди на укладення директором ОСОБА_2 оспорюваного договору, або подальшого його схвалення.

При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на наявність рішення загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." від 28.01.2020 року, оформленим протоколом №4/2020, яким, нібито, вирішено затвердити та укласти з ОСОБА_1 спірний договір та уповноважено директора ТОВ "Династія В.В." ОСОБА_2 на його укладення та підписання.

Відповідно до положень ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому, в силу ст. 91 ГПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтею 74 наведеного кодексу встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід також зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.235 ГПК України).

Разом з тим, матеріали справи не мстять належним чином завіреної копії протоколу загальних зборів учасників боржника №4/2020 від 28.01.2020 року, а також не додано скаржником ані до апеляційної скарги, ані протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому, апеляційним судом враховано, що згідно положень процесуального законодавства, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, тобто збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду.

Крім того, маючи достатньо часу для вчинення відповідних дій під час розгляду справи апелянтом також не заявлялось клопотання про витребування у ТОВ "Династія В.В." протоколу загальних зборів учасників боржника №4/2020 від 28.01.2020 року, у разі відсутності його у скаржника, для долучення його до матеріалів справи, як і не надано суду доказів на підтвердження вжиття заходів щодо самостійного отримання такого протоколу.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи, беручи до уваги положення ГПК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами факту надання загальними зборами учасників ТОВ "Династія В.В." згоди на укладення ОСОБА_2 оспорюваного правочину або подальшого його схвалення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині наявності повноважень у ОСОБА_2 на підписання оспорюваного договору судом відхиляються.

Беручи до уваги встановлені судом обставини справи у їх сукупності: а саме передача за оспорюваним Договором права вимоги за зобов`язанням, строк позовної давності за яким сплив; передача права розпорядження заставним майном за відсутності у ОСОБА_1 відповідного права; недотримання нотаріальної форми договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором; недотримання вимог ст. 512, 1054 ЦК України щодо суб`єктного складу договору про відступлення права вимоги за кредитним договором; перевищення директором ТОВ "Династія В.В." своїх повноважень при укладенні Договору, судова колегія погоджується з висновком господарського суду Київської області, що Договір купівлі-продажу права вимоги від 01.02.2020 року, за яким ТОВ "Династія В.В." у період протягом менше ніж три роки до дати відкриття провадження у справі про банкрутство взяло на себе зобов`язання перед ОСОБА_1 в сумі 9 600 000,00 грн, без відповідних майнових дій іншої сторони, має ознаки фраудаторного правочину, укладено з наміром ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямований на завдання шкоди кредиторам, як наслідок, підлягає визнанню недійсним в силу спеціальних підстав, передбачених ст. 42 КУзПБ.

Посилання апелянта на те, що дійсність оскаржуваного договору цесії від 01.02.2020 встановлено рішенням Вінницького міського суду від 20.11.2020 та постановою Вінницького апеляційного суду від 23.06.2021 у справі №127/22183/20 є безпідставними, оскільки предметом даної справи було стягнення заборгованості з ТОВ "Династія В.В." на користь ОСОБА_1 за неналежне виконання умов Договору купівлі-продажу права вимоги від 01.02.2020 року і обставини щодо його дійсності/недійсності, в тому числі з викладених у заяві ТОВ "БМУ-6" підстав, судами не досліджувались та не встановлювались.

Таким чином, доводи апелянта щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалу місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставні необґрунтовані та недоведені, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21) залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Київської області від 30.06.2021 року у справі №911/698/21(911/1116/21) залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу повернути до господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 26.10.2021 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді О.С. Копитова

С.В. Сотніков