РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2021Справа № 910/18389/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат"

про припинення дії, що порушує право, шляхом заборони надання послуги транспортування природного газу

Учасники справи:

від позивача: Павліченко Л.М.,

від відповідача: Горбач А.М.,

від третьої особи: Красницька Я.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", у якій заявлено такі вимоги: визнати приєднання ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" до газотранспортної системи таким, що не відбулось; заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" здійснювати транспортування природного газу по прямій трубі з ГРС-1 газопроводом Ду 800.

25.11.2020 до суду від Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" надійшла заява про недопущення забезпечення позову, заява про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області в межах справи про банкрутство ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат", заява про залучення ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" в якості відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18389/20, призначено підготовче засідання на 18.01.2021, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат".

11.01.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та пояснення третьої особи.

18.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, заперечення на пояснення третьої особи та заява про зміну предмета позову, у кяій викладено позовні вимоги таким чином:

1) Визнати дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" щодо приєднання ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" до газотранспортної системи на ділянці (Ду 800) нитки "ККЦ" ГРС-1 м. Кам`янське з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 протиправними, а приєднання ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" до магістрального трубопроводу таким, що не відбулося.

2) Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" надавати замовникам послуг транспортування розподіл потужності, доступ до потужності у точці виходу до нитки ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030.

3) Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" підтверджувати замовникам послуг транспортування номінації у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" () в природному газі.

4) Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" здійснювати алокацію подач природного газу замовникам послуг транспортування природного газу у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" () в природному газі.

В підготовче засідання 18.01.2021 з`явилися представники сторін та третьої особи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотань третьої особи про залучення його як співвідповідача та передачу справи за підсудністю відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в підготовчому засіданні перерву до 01.02.2021.

01.02.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення.

01.02.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

01.02.2021 на електронну пошту суду від відповідача надійшли заперечення на заяву про зміну предмета позову.

В підготовче засідання 01.02.2021 з`явилися представники сторін та третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 повернуто Акціонерному товариству "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" заяву про зміну предмета позову у справі № 910/18389/20.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача про витребування доказів, подане до суду 01.02.2021, залишити без задоволення.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 17.02.2021.

15.02.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду.

16.02.2021 на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання поро відкладення розгляду справи.

В судове засідання 17.02.2021 з`явився представник відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 зупинено провадження у справі № 910/18389/20 до розгляду Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 про повернення Акціонерному товариству "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" заяви про зміну предмета позову у справі № 910/18389/20.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 у справі № 910/18389/20, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22.07.2021, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 у справі № 910/18389/20 задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 у справі №910/18389/20 скасовано, матеріали справи №910/18389/20 повернуто до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

26.07.2021 матеріали справи № 910/18389/20 повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 04.08.2021 суд прийняв заяву позивача про зміну предмета позову до розгляду, постановив поновити провадження у справі № 910/18389/20, повернутися до стадії підготовчого провадження у справі № 910/18389/20, підготовче засідання у справі призначити на 15.09.2021.

06.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшов оригінал заяви про зміну предмета позову та заява про залишення без розгляду заяви позивача від 12.02.2021.

01.09.2021 на електронну пошту суду від відповідача надійшли пояснення на заяву про зміну предмета позову.

03.09.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення на заяву про зміну предмета позову.

10.09.2021 на електронну пошту суду представником третьої особи подано до суду заяву про проведення судового засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 13.09.2021 вказане клопотання третьої особи задоволено.

В підготовче засідання 15.09.2021 з`явилися представники сторін та третьої особи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив заяву представника позивача від 06.08.2021 задовольнити, залишити без розгляду заяву позивача про залишення позову без розгляду від 12.02.2021 за заявою позивача про залишення відповідної заяви без розгляду.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 11.10.2021.

07.10.2021 на електронну пошту суду представником третьої особи подано до суду заяву про проведення судового засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 11.10.2021 вказане клопотання третьої особи задоволено.

В судовому засіданні 11.10.2021 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Представники відповідача та третьої особи заперечили проти позову та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 11.10.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2016 між Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (АТ «Дніпропетровськгаз») та Публічним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний комбінат» (ПАТ «ДМК») укладено договір розподілу природного газу відповідно до заяви приєднання від 01.01.2016 №094295АХ17АР016.

06.10.2020 на адресу АТ «Дніпропетровськгаз» надійшов лист ПАТ «ДМК» від 05.10.2020 №01/625, у якому останній повідомив позивача про намір з 01 грудня перейти на постачання природного газу по «прямій трубі» з ГРС-1 ТОВ «Оператора ГТС України» та розірвати чинний договір на розподіл природного газу, а також запропонував діючий вихід з ГРС-1 на мережі АТ «Дніпропетровськгаз» (газопроводи Ду 500 та Ду 600) ПАТ «ДМК» в подальшому використовувати для забезпечення субспоживачів комбінату та для забезпечення потреб ПАТ «ДМК» при проведенні ремонтно-профілактичних робіт на газопроводі Ду800.

20.10.2020 на адресу АТ «Дніпропетровськгаз» надійшли листи від 16.10.2020 №01/658 та №01/659, у яких ПАТ «ДМК» повідомив позивача про те, що з 01.12.2020 здійснює перехід на постачання природного газу по «прямій трубі» з ГРС-1 ТОВ «Оператор ГТС України» та відповідно до Кодексу ГРМ змінює заявлений обсяг річної замовленої потужності на 2021 рік по всіх точках обліку до 1 361 900 м3, в тому числі, по точці ДМК (промисловий майданчик) - 1 200 000 м3 для можливості використання газопроводів Ду 500, Ду 600 в 2021 році на період ремонтно-профілактичних робіт на Ду 800 (за необхідності), а також про те, що субспоживач ПАТ «Дніпровагонмаш» сповіщений про необхідність вжиття заходів щодо забезпечення безпечного газопостачання свого підприємства.

Листом від 20.10.2020 №490007.2-Сл-12964-1020 АТ «Дніпропетровськгаз» звернулося до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) з повідомленням про ситуацію, що склалася, та проханням надати роз`яснення з приводу наявності правових підстав для приєднання ПАТ «ДМК» до газотранспортної системи; прийняти рішення щодо заборони ПАТ «ДМК» здійснювати приєднання до газотранспортної системи; витребувати у ПАТ «ДМК» інформацію та копії документів на підтвердження технічної можливості експлуатації Ду 800, а також виробничо-технічну документацію на вказаний газопровід.

Листом від 23.10.2020 №490007.2-Сл-13114-1020 АТ «Дніпропетровськгаз» звернулося до відповідача та НКРЕКП та повідомило про відсутність правових та технічних підстав для переходу на постачання природного газу по «прямій трубі» з ГРС-1.

У відповідь на вказаний лист ТОВ «Оператор ГТС України» листом від 05.11.2020 №ТОВВИХ-20-12470 повідомило, що ПАТ «Дніпровський меткомбінат» є прямим споживачем в розумінні Кодексу ГТС, у зв`язку з чим між ТОВ «Оператор ГТС України» та ПАТ «Дніпровський меткомбінат» на виконання вимог Кодексу ГТС було укладено договір транспортування природного газу від 27.12.2019 №4/19-1206-02 та технічну угоду про умови приймання-передачі природного газу від 01.01.2020 №. Також між ТОВ «Оператор ГТС України» та ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» було оформлено Акт №КС-100713 від 01.01.2020 розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін по ККЦ ГРС-1 м. Кам`янське.

Листом від 02.11.2020 №490007.1-Сл-13543-1120 АТ «Дніпропетровськгаз» повідомило ПАТ «ДМК» про відсутність правових підстав та технічної можливості для переходу на постачання природного газу по «прямій трубі» з ГРС - 1.

Листом від 12.11.2020 №490007.1-Сл-14194-1120 АТ «Дніпропетровськгаз» знову звернулося до НКРЕКП з проханням вжити заходів до запобігання порушення ліцензійних умов з боку ТОВ «Оператор ГТС», на підставі підп. 1, 11 частини 1 ст. 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», прийняти рішення щодо заборони вказаному ліцензіату здійснювати приєднання ПАТ «ДМК» до газотранспортної системи.

Відповідей на листи від 20.10.2020 №490007.2-Сл-12964-1020, від 23.10.2020 №49007.2-Сл-13115-1020, від 02.11.2020 №490007.1-Сл-13543-1120, від 12.11.2020 №490007.1-Сл-14194-1120 на адресу АТ «Дніпропетровськгаз» не надходили.

З отриманих від ПАТ «ДМК» листів позивач дійшов висновку, що ПАТ «ДМК» має намір отримувати послуги транспортування природного по «прямій трубі» з ГРС - 1 за договором від 27.12.2019 року №/19-1206-02, укладеним з ТОВ «Оператор ГТС України».

За твердженнями позивача, правові підстави для фактичного надання транспортування природного газу відсутні, оскільки порушено процедуру приєднання до газотранспортної системи.

Так, в обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що передумовою здійснення транспортування природного газу є факт приєднання до газотранспортної системи, яке унормовано розділом VI Кодексу ГТС, де у пункті 2 глави 1 передбачено, що замовники приєднання мають право приєднатися до газотранспортної системи у випадку, зокрема, відмови оператором газорозподільної системи у приєднанні у зв`язку з відсутністю або недостатністю вільної потужності, а також, якщо тиск, необхідний для забезпечення потреб замовника, перевищує 1,2 МПа. Однак, оскільки позивач не відмовляв ПАТ «ДМК» в послузі на розподіл природного газу у зв`язку з відсутністю або недостатністю вільної потужності та про потребу у тиску, необхідному для забезпечення потреб замовника, більше 1,2 МПа з боку ПАТ «ДМК» також не повідомлялось, ПАТ «ДМК» не дотримана процедура приєднання через укладення нового договору приєднання, то підстави для пуску газу по Ду 800 відсутні.

Позивач зазначає, що на сьогодні відсутні не тільки правові, але й технічні підстави для здійснення пуску гуску газу ПАТ«ДМК» як прямому споживачу.

В даному випадку матимуть місце наступні негативні наслідки від пуску Оператором ГТС газу на адресу ПАТ «ДМК» як прямому споживачу:

1) АТ «Дніпропетровськгаз» не володіє інформацією щодо технічної справності ДУ 800, наявності виконавчо-технічної документації на нього, одночасно, в зоні розташування ПАТ «ДМК» перебувають як промислові споживачі, так і побутові, що, також викликає серйозне занепокоєння у АТ Дніпропетровськгаз».

2) Вихід вищевказаних підприємств з зони розподілу АТ Дніпропетровськгаз» призведе до суттєвого зростання тарифу на розподіл для споживачів всіх форм власності, а саме, на 16,4 %. Тобто, замість 1,14 грн/за розподіл м3 (без ПДВ, у розрахунках тарифу, що діє у поточний момент), споживачі будуть змушені сплачувати 1,33 грн./м3 без ПДВ виходячи з того, що розрахований обсяг річної замовленої потужності ПАТ «ДМК» по газовому року 2019 - 2020 років складає - 176 836 520,22 м3.

У зв`язку з цим, враховуючи заяву про зміну предмета позову, позивач просить суд,

1) визнати дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» щодо приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до газотранспортної системи на ділянці (Ду 800) нитки «ККЦ» ГРС-1 м. Кам`янське з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 протиправними, а приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до магістрального трубопроводу таким, що не відбулося;

2) заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» надавати замовникам послуг транспортування розподіл потужності, доступ до потужності у точці виходу до нитки ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030;

3) заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» підтверджувати замовникам послуг транспортування номінації у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» () в природному газі;

4) заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» здійснювати алокацію подач природного газу замовникам послуг транспортування природного газу у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» () в природному газі.

Заперечуючи проти задоволення заявлених вимог, відповідач зазначає, що саме на виконання вимог Кодексу ГТС ним було укладено з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» договір транспортування природного газу від 27.12.2019 №4/19-1206-02 та технічну угоду про умови приймання-передачі природного газу від 01.01.2020 №. Також відповідач вказує, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, не довів наявності порушеного права та обрав неефективний спосіб захисту.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронюваного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі № 752/900/15-ц, захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Отже, саме на АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» як позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту у спосіб, визначений ним у позові.

Однак, суд зазначає, що а ні зі змісту поданого позову, а ні з пояснень позивача в судових засіданнях суд не встановив, яким чином приєднання/неприєдання ПАТ «ДМК» до газотранспортної системи на ділянці (Ду 800) нитки «ККЦ» ГРС-1 м. Кам`янське з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 та пуск газу по трубі Ду 800 стосується самого товариства-позивача як юридичної особи та порушує будь-які його права. Позивач не навів жодного обґрунтування негативного впливу такого приєднання на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу.

Натомість, зазначені позивачем негативні наслідки від пуску Оператором ГТС газу на адресу ПАТ «ДМК» як прямому споживачу не вказують на порушення прав самого позивача, а натомість, свідчать про спрямування позову на захист прав третіх осіб (споживачів).

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу при зверненні до суду із цим позовом.

Отже, позов у даній справі не спрямований на поновлення прав позивача, оскільки такі права АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» не порушені, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні цього позову.

Разом з цим суд зазначає, що частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до числа яких належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За призначенням способи захисту можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, наявності якого вимагає ця стаття, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 у справі № 927/522/17.

Разом з цим, заявлена позовні вимоги про визнання дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» щодо приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до газотранспортної системи на ділянці (Ду 800) нитки «ККЦ» ГРС-1 м. Кам`янське з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 протиправними, а приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до магістрального трубопроводу таким, що не відбулося, по своїй суті є вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінки як неналежного виконання відповідачем діяльності, передбаченої Кодексом ГТС.

Таким чином, звертаючись до суду з указаними вимогами позивач фактично просить встановити певні обставини, які, за його твердженнями, мали місце у минулому, та надати їм правову оцінку.

Однак, законом не передбачений вказаний позивачем спосіб захисту цивільних прав або інтересів, адже задоволення відповідних вимог не здатне призвести до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому, встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

Отже, суд доходить висновку, що вказаний позивачем спосіб захисту шляхом визнання дій відповідача щодо приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до газотранспортної системи на ділянці (Ду 800) нитки «ККЦ» ГРС-1 м. Кам`янське з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 протиправними, а приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до магістрального трубопроводу таким, що не відбулося, у такому вигляді не призводить до поновлення будь-якого порушеного права позивача та, у разі задоволення відповідної вимоги, не може бути виконаний у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Крім того, способи захисту, а саме, заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» надавати замовникам послуг транспортування розподіл потужності, доступ до потужності у точці виходу до нитки ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030, заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» підтверджувати замовникам послуг транспортування номінації у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» () в природному газі, заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» здійснювати алокацію подач природного газу замовникам послуг транспортування природного газу у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» () в природному газі, направлені на захист прав в майбутньому і не передбачені законом. Вимоги заборонити відповідачу вчиняти певні дії в майбутньому не можуть бути задоволені, оскільки захисту підлягає тільки порушене право.

Позивач фактично просить суд зобов`язати відповідача не вчиняти дії на майбутнє, не довівши при цьому порушення свого права, яке можна відновити у зазначений ним спосіб.

Водночас, незважаючи на встановлені вище самостійні підстави відмови у задоволенні позовних вимог, з метою забезпечення завдання господарського судочинства, об`єктивного та правильного вирішення спору, суд вважає необхідним також по суті спору зазначити таке.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу визначені Законом України «Про ринок природного газу».

Відповідно до визначення термінів, наведеному у статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», замовник фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг: приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи; транспортування природного газу; розподіл природного газу; зберігання (закачування, відбір) природного газу; послуги установки LNG (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону). Приєднання сукупність організаційних і технічних заходів, у тому числі робіт, спрямованих на створення технічної можливості для надання послуг транспортування чи розподілу природного газу, які здійснюються у зв`язку з підключенням об`єкта будівництва чи існуючого об`єкта замовника до газотранспортної або газорозподільної системи (пункт 30 частини 1 статті 1 Закону).

Згідно з частинами 1, 2 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором. Оператор газотранспортної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів транспортування природного газу із замовниками.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу.

Судом встановлено, що 27.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" та Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат" укладено договір транспортування природного газу від № /19-1206-02, що відповідає Типовому договору, затвердженому постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497.

Водночас, за доводами позивача, покладеними в основу позовних вимог, підстави для пуску газу по Ду800 для споживання ПАТ «ДМК» в межах вказаного договору відсутні, оскільки приєднання трубопроводу Ду800 до газотранспортної системи не відбулося відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до пункту 2 глави 1 Розділу VI Кодексу ГТС приєднання об`єктів (у тому числі тих, які плануються збудувати) замовника приєднання до газотранспортної системи є нестандартним приєднанням.

Згідно з пунктом 3 глави 1 Розділу VI Кодексу ГТС, замовники приєднання мають право приєднатися до газотранспортної системи у випадку: відмови оператором газорозподільної системи замовнику приєднання у зв`язку з відсутністю або недостатністю вільної потужності; якщо замовник приєднання є газодобувним підприємством, який приєднує об`єкти видобутку/виробництва природного газу (біогазу); якщо замовник приєднання є оператором газорозподільної системи, межа території ліцензійної діяльності якого максимально наближена до точки приєднання; якщо тиск, необхідний для забезпечення потреб замовника, перевищує 1,2 МПа.

Як передбачено абз. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про ринок природного газу», суб`єкти ринку природного газу є рівними у праві на отримання доступу до газотранспортних та газорозподільних систем, газосховищ, установки LNG та на приєднання до газотранспортних і газорозподільних систем.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про ринок природного газу», оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи зобов`язані за зверненням суб`єкта ринку природного газу (замовника) забезпечити його приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи.

Наведеним нормам кореспондується положення пункту 5 глави 1 Розділу VI Кодексу ГТС, де визначено, що оператор газотранспортної системи зобов`язаний за зверненням замовника приєднання забезпечити приєднання його об`єкта будівництва (у т.ч. об`єкта, який планується збудувати на земельній ділянці, що знаходиться у власності чи користуванні замовника) або існуючого об`єкта до газотранспортної системи за умови дотримання технічних норм та стандартів безпеки та за умови виконання замовником приєднання вимог цього Кодексу та чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 9 глави 1 Розділу VI Кодексу ГТС приєднання об`єктів замовника оператором газотранспортної системи здійснюються на підставі договору на приєднання, який передбачає, зокрема: права та обов`язки сторін; строки та умови виконання приєднання; період обов`язкового виконання договору приєднання, а також умови його розірвання; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору приєднання, у тому числі порушення передбачених строків виконання робіт; розмір або спосіб визначення оплати за приєднання, а також терміни внесення оплати окремими частинами (за необхідності); обсяг робіт, необхідних для виконання приєднання (технічний нагляд, підключення об`єкта замовника до газотранспортної системи, підключення, вартість стравленого газу тощо); умови одержання доступу до об`єктів, що належать суб`єкту приєднання, з метою будівництва або розширення мережі, необхідної для виконання приєднання; умови та спосіб, визначені замовником (власність (у тому числі шляхом купівлі-продажу), користування, господарське віддання, експлуатацію), передачі об`єктів газотранспортної системи оператору газотранспортної системи.

Системний аналіз наведених вище положень, з урахуванням визначення поняття «приєднання» наданого у статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», дає підстави для висновку, що процедура приєднання здійснюється з метою створення технічних умов для транспортування природного газу у зв`язку з підключенням об`єкту споживача до газотранспортної системи. Тобто, якщо наявне підключення об`єкта замовника до газотранспортної системи і, при цьому, існує технічна можливість для надання послуг транспортування природного газу, то приєднання є таким, що існує.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, Акту №КС-100713 від 01.01.2020 розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін по ККЦ ГРС-1 м. Кам`янське та Технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу від 01.01.2020 №, укладеної між відповідачем та третьою особою, а також листа ТОВ «Оператор ГТС України» від 05.11.2020, відповідно якого відповідач визнає ПАТ «ДМК» прямим споживачем, суд встановив, що об`єкти ПАТ «ДМК» на момент звернення позивача із позовом, є підключеними до газотранспортної системи, а приєднання до газотранспортної системи є таким, що існує.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що всупереч наведеному у цьому випадку Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" не довело перед судом, які саме його права порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому можуть бути захищені шляхом задоволення заявлених позовних вимог у наведеному ним вигляді, визначило способи захисту, які не відповідають закону, а також не обґрунтувало належними доказування позовні вимоги по суті.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Отже, з огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Врахувавши наведене, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 25.10.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко