ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
"20" жовтня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/459/21
Господарський суд Рівненської області у складі судді Н.Церковної, за участі секретаря судового засідання С.Оліфер, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" до відповідача 1: Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" до відповідача 2:Державного реєстратора прав на нерухоме майно Янович Іванни Ярославівни про визнання права на іпотеку та внесення запису про державну реєстрацію речових прав
Учасники провадження в судове засідання не з`явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
07 червня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1:Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" та відповідача 2: Державного реєстратора прав на нерухоме майно Янович Іванни Ярославівни про визнання права на іпотеку та внесення запису про державну реєстрацію речових прав.
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором Банк відступив Новому кредитору права вимоги за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, зокрема, іпотечний договір № 1612-2 від 16.12.2005 року, укладений між Банком та іпотекодавцем ПАФ «Брошукова». Відповідний Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №1612-2 від 16.12.2005 року, укладений між Банком та Новим кредитором.
З метою усунення даного порушення Позивач звернувся до державного реєстратора із Заявою (вих. № 070521/3 від 07.05.2021 року) про реєстрацію обтяження речових прав на нерухоме майно - іпотеку. Рішенням від 07 травня 2021 року № 58032382 відмовлено Позивачу у державній реєстрації прав та їх обтяжень .
Відповідач - 1 у своєму відзиві зокрема зазначає, що фактично заявлені позивачем вимоги є вимогами про встановлення юридичного факту, а саме ТОВ "ФК "Профкапітал" бажає встановити факт переходу прав іпотеки від юридичної особи ПАФ «Брошукова», яка не набула права власності на нерухоме майно (факт встановлений рішеннями господарських судів у справі №5019/2145/11) до ПСП "Полісся", яке є законним власником спірного майна з моменту свого створення.
Зазначає, що судовими рішеннями у справі №5019/2145/11 встановлено, що ПАФ «Брошукова» не було законним власником нерухомого майна, яке було передано ним в іпотеку, відтак на законного власника ПСП "Полісся" не можуть поширюватися вимоги за зобов`язаннями ПАФ «Брошукова». ПАТ "Західінкомбанк" отримуючи майно в іпотеку не пересвідчився в належності цього майна іпотекодавцю.
Окрім того, зазначає, що у позовній заяві ТОВ "ФК "Профкапітал" не міститься вимоги щодо майна, майнових прав (визнання права власності, витребування майна, звернення стягнення на предмет іпотеки), а оскарження рішення реєстратора щодо відмови у реєстрації права іпотеки є лише наслідком реалізації позивачем свого права, тобто є похідною вимогою, а тому зазначені позовні вимоги не відносяться до юрисдикції господарських судів.
На підставі викладеного, відповідач - 1 просить суд в позові відмовити.
Відповідач - 2 у своєму відзиві зазначив, що відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з пунктом п`ятим статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.
Так, державним реєстратором Департаменту розглянуто заяву представника Позивача про державну реєстрацію обтяження на цілісний майновий комплекс, що розташований за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Жобрин, вул. Центральна, 9, прийняту 07.05.2021 за реєстраційним номером 45472963 та документи, подані до неї, та встановлено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Враховуючи вищезазначене, та те, що Департаментом не порушено права Позивача,Відповідач - 2 просить суд в позові відмовити.
Крім того, Відповідачем - 2 заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результати їх розгляду.
Ухвалою суду від 10.06.2021 року заяву судді Торчинюка В.Г. про самовідвід від розгляду справи № 918/459/21 за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" до відповідача 1:Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" до відповідача 2:Державного реєстратора прав на нерухоме майно Янович Іванни Ярославівни про визнання права на іпотеку та внесення запису про державну реєстрацію речових прав задоволено та передано справу № 918/459/21 - уповноваженій особі апарату господарського суду Рівненської області, яка здійснює реєстрацію в автоматизованій системі документального суду, для автоматизованого розподілу вказаної справи в порядку, встановленому статтею 32 ГПК України. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021 року матеріали справи розподілено судді Церковній Н.Ф.
Ухвалою суду від 22.06.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.07.2021 року.
Ухвалою суду від 30.06.2021 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" про проведення судового засідання 20.07.2021 року в режимі відеоконференції, забезпечення якої покладено на Оболонський районний суд м. Києва.
08 липня 2021 року на адресу суду від відповідача 2 - Державного реєстратора прав на нерухоме майно Янович Іванни Ярославівни надійшов до суду відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві просила розглядати справу без участі представника Департаменту.
15 липня 2021 року через відділ канцелярії та документального забезпечення до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача 1 - Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся".
19 липня 2021 року через електронну пошту до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника в іншому судовому засіданні, що підтверджується ухвалою Господарського суду Донецької області від 14.07.2021 року.
Ухвалою суду від 20.07.2021 року розгляд справи судом відкладено на 18.08.2021 року.
22 липня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 18.08.2021 року з ініціативи суду продовжено строк підготовчого провадження у справі № 918/459/21 на 30 днів до 24.09.2021 року включно та відкладено розгляд підготовчого засідання на 08.09. 2021 року.
Ухвалою суду від 08.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 918/459/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.09. 2021 року.
20 вересня 2021 року на адресу суду від відповідача 2 - Державного реєстратора прав на нерухоме майно Янович Іванни Ярославівни надійшов до суду уточнений відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві просила розглядати справу без участі представника Департаменту.
22 вересня 2021 року в судовому засіданні, суд заслухавши по суті позивача та відповідача оголосив перерву до 20.10.2021 року.
01 жовтня 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засіданні у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.
Суд, розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, вважає за необхідне зазначити таке.
Коло представників в господарському судовому процесі не обмежене нормами чинного законодавства і представництво юридичних осіб забезпечується згідно із ГПК України - через самопредставництво (ч. 3 ст. 56 ГПК України) або через представника (ч. 1 ст. 58 ГПК України). Неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами справи. Суд нагадує, що ст. 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 ст. 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження. Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого суду», гарантованого ст. 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною (рішення у справі "Лопушанський проти України").
Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі відкрито 22.06.2021 року, розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження, у справі проведено 4 судових засідань, позивачу забезпечене право на подання доказів, заяв, клопотань і документів, право участі у судових засіданнях, де він надавав свої пояснення та доводи під час судового розгляду справи посуті. Тобто позивач мав достатньо часу для ефективного представлення своєї справи в суді, а тому розгляд справи може здійснюватися без участі представника позивача за наявними матеріалами. Суд вважає за необхідне також зазначити, що у справі «Смірнова проти України» зазначено, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції. У справі "Union Alimentaria Sanders SA v. Spain" зазначено, що передбачене ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Згідно ч. 2 ст. 195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом 30 днів з дня початку розгляду справи по суті. Окрім того, дату судового засідання, яке призначено на 20.10.2021 року погоджено із учасниками провадження у справі про що свідчить звукозапис судового засідання від 22.09.2021 року.
Явка сторін у судове засідання не визнавалася обов`язковою.
Окрім того, суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Зважаючи на викладене, підстави для задоволення клопотання позивачата про відкладення розгляду справи - відсутні.
20 жовтня 2021 року від відповідача - 1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та про намір відшкодування витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 вказаної статті).
Враховуючи належне повідомлення учасників справи про судове засідання, призначене на 20.10.2021 року, клопотання відповідачів про розгляд справи без їхньої участі, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників сторін.
У судовому засіданні 20.10.2021 року судом прийнято рішення у даній справі.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши подані докази, суд установив таке.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
На підставі кредитного договору № 1312-2 від 13.12.2005 року Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» надав Приватній агропромисловій фірмі (далі - ПАФ) «Брошукова» кредит у вигляді відкриття мультивалютної відкличної поновлювальної кредитної лінії максимальним лімітом лінії у розмірі 2 000 000,00 грн.
16 грудня 2005 року між Банком та ПАФ «Брошукова» укладено додатковий договір до кредитного договору № 1312-2 від 13.12.2005 року, відповідно до якого пункт 2.1. кредитного договору викладено в новій редакції.
Одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором Банк відступив Новому кредитору права вимоги за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, зокрема, згаданий вище іпотечний договір № 1612-2 від 16.12.2005 року, укладений між Банком та іпотекодавцем ПАФ «Брошукова». Відповідний Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №1612-2 віл 16.12.2005 року, укладений між Банком та Новим кредитором посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 119, що підтверджується наведеним вище Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 22.02.2019 року № 157282687.
Відтак, на думку Позивача, іпотекодержателем за іпотекою на дане майно є Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал».
Отже, на думку Позивача, при державній реєстрації (перереєстрації) права власності на Відповідача-1, незалежно від причини такої перереєстрації, одночасно повинен був перенесений запис і про державну реєстрацію (перереєстрацію) обтяження. Зокрема, згідно пункту 1 ч. 1 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією з загальних засад державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
З метою усунення даного порушення Позивач звернувся до державного реєстратора із заявою від 07.05.2021 року, в якій просив:
Рішенням Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ від 07.05.2021 року № 58032382 відмовлено Позивачу у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова обґрунтована тим, що безпосередньо іпотечний договір № 1612-2 від 16 грудня 2005 року не містить згадки про іпотекодавця - Приватне сільськогосподарське підприємство «Полісся», .

Позивач посилаючись на ст. 23 Закону України «Про іпотеку», зазначив, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у том учислі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Також зазначив, що відсутність у Державному реєстрі відомостей про те, що належне Відповідачу-1 майно знаходиться під обтяженням, суперечить вказаним принципам достовірності та повноти, оскільки створює враження відсутності такого обтяження. Вказане порушує права Позивача, оскільки, по-перше, створює підстави подальшого неконтрольованого руху іпотечного майна до інших власників; по-друге, перешкоджає Позивачу скористатися можливостями позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку». На підставі викладеного, просить суд позов задоволити.

При цьому, як встановлено судом і це вбачається із матеріалів справи Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20 лютого 2012 року у справі №5019/2145/11 задоволено позовні вимоги ПСП "Полісся" до ПАФ "Брошукова" та ЗАТ "СГП "Жобрин" про визнання права власності і витребування майна та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 16 грудня 2005 року, укладений між ЗАТ "СГП "Жобрин" та ПАФ "Брошукова" щодо спірних нежитлових приміщень, витребувано з незаконного володіння ЗАТ "СГП "Жобрин" на користь позивача (ПСГП "Полісся") нерухоме майно, в тому числі визначене Іпотечним договором №1612-2 від 16 грудня 2005 року як заставне. Вказане рішення набрало законної сили.

Вказаним рішенням встановлено, що "будівля прохідної, приміщення №1, приміщення №2, приміщення №3, будівля вагової для зважування худоби, будівля котельні, будівля пташника №4, будівля пташника №5, будівля пташника №6, будівля цеху ЗЦМ, будівля кормоцеху, приміщення блоку №2, будівля пташника №3, будівля гаражів пожежного депо, які знаходяться в с.Жобрин, Рівненського р-ну Рівненської області по вул.Центральній (70-річчя жовтня), 9. - будівлі ферми, що знаходяться за адресою: вул. Річна 30, с. Углище Рівненського району, а саме: будівля прохідної, будівля пташника, будівля пташника №1,будівля пташника № 2, насосна станція, будівля вагової для зважування худоби; та будівлі автотракторного гаражу, що знаходяться за адресою: вул. Центральна 86, с.Жобрин Рівненського р-ну, а саме: будівлі автотракторного гаражу прохідна, гаражі для комбайнів, мийка, авто гаражі, гаражі для тракторів, авто вага до 30 тонн. без правових підстав використовуються ЗАТ СГП "Жобрин", оскільки ним право власності не набуто, а договори щодо користування не укладались.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судовим рішенням у справі №5019/2145/11 встановлено, що ПАФ «Брошукова» не було законним власником нерухомого майна, яке було передано ним в іпотеку, відтак на законного власника ПСП "Полісся" не можуть поширюватися вимоги за зобов`язаннями ПАФ «Брошукова». ПАТ "Західінкомбанк" отримуючи майно в іпотеку не пересвідчився в належності цього майна за іпотекодавцем.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Іпотека є одним із видів забезпечення виконання зобов`язань. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель (стаття 1 Закону України "Про іпотеку").

Предметом іпотеки, згідно з приписами частини 1 статті 5 Закону України "Про іпотеку" може бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема, за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Статтями 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і право власності є непорушним.

Із аналізу вказаних норм законодавства, вбачається, що предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю, та який має право володіти, користуватися та розпоряджетися своїм майном.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Матеріали справи свідчать, що переходу права власності від ПАФ «Брошукова» до ПСП "Полісся" не відбулося. ПАФ «Брошукова» не могла передавати спірне нерухоме майно в іпотеку, оскільки власником було ПСП "Полісся". Тобто ПСП "Полісся" не є новим набувачем прав та обов`язків іпотекодавця в розумінні статті 23 Закону України "Про іпотеку", а є первісним власником нерухомого майна, яке ПАФ «Брошукова» передав в іпотеку ПАТ "Західінкомбанк" в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

У спірних правовідносинах, які склалися у даній справі, відсутня обов`язкова умова, з якою законодавство пов`язує перехід прав та обов`язків іпотекодавця за іпотечним договором, а саме перехід права власності на спірне нерухоме майно від іпотекодавця до нового власника. Оскільки, ПСП "Полісся" є первісним та законним власником спірного нерухомого майна, а тому відсутні правові підстави для застосування у цій справі положень статті 23 Закону України "Про іпотеку", так як ПСП "Полісся" не набуло статусу іпотекодавця за договором іпотеки, укладеного між ПАТ "Західінкомбанк" та ПАФ «Брошукова» №1612-2 від 16 грудня 2005 року, а отже, відповідач не несе обов`язків перед позивачем за цим іпотечним договором.

Доводи позивача про чинність договору іпотеки, за умови встановлення обставин, які підтверджують, що ПАФ «Брошукова» не мав права передавати спірне майно в іпотеку, не спростовують висновку про відсутність підстав для застосування у цій справі статті 23 Закону України "Про іпотеку".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №902/729/18.

Стаття 23 Закону України "Про іпотеку", на яку посилається позивач, в даному випадку не може бути застосована, оскільки власник, майно якого вибуло з його володіння і який витребував це майно з незаконного володіння, не є особою до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, оскільки майно їй повернено в порядку віндикації за рішенням суду як законному власнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №925/1121/17.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України.

При цьому, особа, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту, повинна дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 76, частини 1 статті 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, Позивачем не доведено які саме його права та законні інтереси, в даному випадку порушені відповідачем 1 та 2, а заявлена позивачем вимога про визнання права іпотеки за своєю суттю є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення.

Метою звернення позивача з позовом у даній справі є відновлення його права іпотекодержателя на об`єкт іпотеки - нерухоме майно, з метою забезпечення можливості звернення стягнення на це майно (як на об`єкт іпотеки) для забезпечення зобов`язань за кредитним договором.

В матеріалах справи відсутні докази, що діями відповідачів по справі №918/459/21 порушено права ТОВ "ФК "Профкапітал" за Іпотечним договором №1612-2 від 16 грудня 2005 року, оскільки рішення господарських судів не скасованні, відповідні записи в Держреєстрах та рішення реєстраторів також є чинними.

Враховуючи викладене, стверджувати про те, що саме діями відповідачів порушено права ТОВ "ФК "Профкапітал" за іпотечним договором №1612-2 від 16 грудня 2005 року немає підстав.

Також, відсутні підстави вважати, що права позивача порушені внаслідок протиправних дій відповідача 2 Державного реєстратора прав на нерухоме майно Янович Іванни Ярославівни.

Таким чином, подання позову у даній справі (з таким предметом позову) щодо зазначених в ній відповідачів є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не доводять порушення прав позивача зі сторони вказаних у позові відповідачів.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16 зазначено, що "Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права".

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №905/1926/16 здійснено наступний висновок: "Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову".

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, суд повинен враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 ГПК України).

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також, надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року серія A, №303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші аргументи, доводи та міркування сторін не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на їх не обґрунтованість та відсутністю обставин, які підтверджували б наявність порушеного права позивача, відповідачем 1 та 2 за захистом якого він звернувся.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 233,237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" до відповідача 1: Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" до відповідача 2:Державного реєстратора прав на нерухоме майно Янович Іванни Ярославівни про визнання права на іпотеку та внесення запису про державну реєстрацію речових прав - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 28.10.2021 року.

Суддя Н.Церковна