ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2021 р. Справа№ 910/13439/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 (повний текст складено 23.07.2021)

у справі №910/13439/19 (суддя Пінчук В.І.)

за скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» з ринку

на бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича

у справі №910/13439/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича

до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський»

про стягнення 145 988,84 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст і підстави скарги на бездіяльність приватного виконавця

11.05.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» з ринку (далі, ФГВФО) надійшла скарга на бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича (далі, приватний виконавець) вих.№230-60-98/21 від 06.05.2021 (далі, Скарга).

У поданій скарзі скаржник просить суд визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича щодо невчинення дій, передбачених статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», та зобов`язати приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №62169010 на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та вжити всіх заходів, передбачених частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Обґрунтовуючи подану Скаргу, скаржник зазначає про те, що 12.07.2016 Національним банком України прийнято постанову №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», а тому виконавче провадження №62169010 підлягає закінченню на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19 скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відносно Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» на бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича щодо не вчинення дій, передбачених статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Зобов`язано приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №62169010 на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та вжити всіх заходів, передбачених частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Приймаючи вказану ухвалу, суд послався на положення пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку - боржника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятою ухвалою, 26.08.2021 (про що свідчить відмітка Укрпошти Стандарт на конверті) Фізична особа-підприємець Щотов Ігор Миколайович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні Скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» з ринку на дії (бездіяльність) приватного виконавця відмовити повністю, доручити Господарському суду міста Києва видати дублікат наказу у справі №910/13439/19 від 30.04.2020 із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Апеляційна скарга ФОП Щотова І.М. обґрунтована наступним:

- постановляючи оскаржувану ухвалу, суд порушив вимоги частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.04.2019 у справі №761/24136/15-ц, від 06.11.2019 у справі №761/14537/15-ц, від 16.04.2018 у справі №910/11908/16, від 28.05.2019 у справі №905/2458/16, згідно яких перебування банку-боржника в процедурі ліквідації ФГВФО не перешкоджає здійсненню виконавчого провадження та вчиненню виконавчих та інших дій, спрямованих на виконання судового рішення, оскільки норми Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чи інших законів не можуть суперечити принципу верховенства права, меті й завданню цивільного судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення, гарантованого нормами статей 8, 41, 129, 129-1 Конституції України, а також нормами статей 6, 13 та статті 1 Першого проколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод;

- оскаржувана ухвала суду та прийняті на її підставі рішення приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження порушують право стягувача на виконання рішення суду, гарантоване Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Однак, суд першої інстанції поставив норму пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» вище за норми Конституції та Конвенції;

- навіть якщо припустити, що дії чи рішення виконавця не узгоджувались з певною нормою права, то і в такому разі скаргу теж не може бути задоволено, оскільки відсутній необхідний елемент - порушення прав самого скаржника;

- суд порушив принцип юридичної визначеності, оскільки обставини щодо можливості здійснення виконавчого провадження за наказом №910/13439/19 у відношенні боржника ПАТ «Банк Михайлівський» вже були предметом дослідження Північного апеляційного господарського суду у даній справі. Так, постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 було задоволено апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича у справі №910/13439/19, ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.06.2020 у справі №910/13439/19 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича задоволено, визнано неправомірним та скасовано рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича у формі повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання, зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 у справі №910/13439/19 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» на користь Фізичної особи - підприємця Щотова Ігоря Миколайовича 105 000,00 грн. Предметом Скарги є ті ж самі обставини - неможливість, на думку скаржника, здійснювати виконавче провадження у відношенні банку, стосовно якого НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та його ліквідацію. Однак, суд першої інстанції, задовольняючи Скаргу, проігнорував висновки Північного апеляційного господарського суду, викладені у наведеній постанові. Попри це, очевидно, що Північний апеляційний господарський суд зобов`язував виконавця відкрити виконавче провадження не для того, щоб у подальшому воно було закрите на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а для того, щоб рішення суду набрало законної сили;

- суд порушив положення частини 4 статті 170 Господарського процесуального кодексу України та частини 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ФГВФО, подаючи Скаргу, не направив її копію стягувачу, подав до суду Скаргу з пропуском встановленого законом строку.

У тексті апеляційної скарги апелянтом викладено також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та приватного виконавця відзивів на апеляційну скаргу суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича у справі №910/13439/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 1 статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 поновлено Фізичній особі-підприємцю Щотову Ігорю Миколайовичу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також для надання можливості сторонам скористатися правами, наданими статтею 267 Господарського процесуального кодексу України, протягом 10-ти днів з дня вручення даної ухвали про відкриття провадження у справі, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 05.10.2021.

У судовому засіданні 05.10.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка учасників судового процесу

У судове засідання 05.10.2021 представники учасників справи не з`явилися.

Представники стягувача та приватного виконавця про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується долученими судом до матеріалів справи витягами із сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» з ринку подав 05.10.2021 електронною поштою до Північного апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що ухвалу від 09.09.2021 про відкриття апеляційного провадження у даній справі він отримав 27.09.2021, а тому йому необхідний строк на подання відзиву.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 202 Цивільного кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно частини 2 статті 202 Цивільного кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Отже, враховуючи зміст наведених правових норм, суд, розглядаючи клопотання учасника справи про відкладення розгляду апеляційної скарги, повинен оцінити обставини, на які останній посилається у ньому як на підставу для відкладення з точки зору їх поважності та за результатами такої оцінки або визнати такі причини неявки поважними і, як наслідок, відкласти розгляд справи, або відмовити у задоволенні такого клопотання у разі визнання причин неявки представника учасника справи неповажними.

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку із відсутністю фінансування на послуги з відправки поштової кореспонденції у суді про відкриття апеляційного провадження у даній справі судом було повідомлено ФГВФО 14.09.2021 на офіційну електронну адресу - із долученням у якості додатку до листа ухвали Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, скріпленої електронно-цифровими підписами суддів. Вказаний лист було доставлено ФГВФО 14.09.2021 о 15:16:19 2021 (роздруківка листування долучена судом до матеріалів справи).

Після відновлення відправки поштової кореспонденції у суді копія ухвали Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 була надіслана, зокрема, ФГВФО листом із поштовим ідентифікатором 236 та, як вбачається із відомостей на сайті Укрпошта, вказане відправлення було вручене ФГВФО 22.09.2021 (роздруківка трекінгу долучена судом до матеріалів справи).

Отже, посилання ФГВФО у клопотанні про відкладення на те, що копія ухвали ним була отримана лише 27.09.2021 спростовуються вищенаведеними матеріалами справи.

Враховуючи дати отримання ФГВФО електронної копії ухвали та копії ухвали поштовим відправленням, станом на 05.10.2021 сплив наданий судом ФГВФО строк на подання відзиву на апеляційну скаргу в даній справі.

За вищенаведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника ФГВФО про відкладення розгляду справи, а наведені ним причини неявки у судове засідання визнає неповажними.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Правління НБУ від 23.05.2016 №14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» визнано неплатоспроможним.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2016 №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в ПАТ «Банк Михайлівський» було запроваджено тимчасову адміністрацію на один місяць з 23.05.2016 до 22.06.2016, а відповідно до рішення від 13.06.2016 №991 продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23.06.2016 до 22.07.2016 включно.

Рішенням Правління Національного банку України від 12.07.2016 №124-рш банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Згідно з вказаним рішенням виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації банку з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 у справі №910/13429/19 частково задоволено позов ФОП Щотова І.М., присуджено до стягнення з ПАТ «Банк Михайлівський» на користь ФОП Щотова І.М. 105 000,00 грн основної заборгованості. Видачу наказу доручено Господарському суду міста Києва.

30.04.2020 на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020, з урахуванням ухвали від 28.04.2020, яка набрала законної сили 01.04.2020, судом першої інстанції видано наказ.

22.05.2020 стягувач звернувся із заявою щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 у даній справі до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича. За результатами розгляду вказаної заяви приватним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідно до пункту 4 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у справі №910/13429/19 визнано неправомірним та скасовано рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича у формі повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання, зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 у справі №910/13439/19 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» на користь Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича 105 000,00 грн.

Приймаючи вказану постанову про задоволення скарги ФОП Щотова І.М., колегія суддів відзначила, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 по суті спору у справі №910/13429/19 про задоволення вимог позивача ухвалена 01.04.2020, тобто під час перебування банку-боржника в процедурі ліквідації. Отже, у даній справі у ФОП Щотова І.М. право вимагати примусового виконання судового рішення, яким частково задоволено його позовні вимоги про стягнення основної заборгованості з орендної плати, виникло після прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський». Судове рішення апеляційного господарського суду від 01.04.2020, на виконання якого видано наказ, набуло статусу остаточного, в касаційному порядку оскарженню не підлягало та є обов`язковим до виконання. При цьому в зазначеному остаточному судовому рішенні вказано, що оплата орендних послуг, які є предметом позову в даній справі, має здійснюватися позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку, акцептування таких вимог відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та включення їх до реєстру кредиторів не потребується, а включення їх до реєстру кредиторів і віднесення до 8-ої черги не позбавляє можливості уповноважену особу фонду виключити такі вимоги з відповідного реєстру. Стягувач не повинен нести додатковий тягар із повторного доведення своїх законних вимог відповідно до іншого механізму реалізації прав на захист своїх порушених прав та інтересів. Наявність норми пункту 4 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу, якщо Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням господарського судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення (аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16.04.2018 у справі №910/11908/16, від 06.11.2019 у справі №761/14537/15-ц).

Згідно Інформації про виконавчі провадження, яка міститься в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, 24.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Чулієвим Атаджаном Абдуназаровичем було відкрито виконавче провадження №62169010 з виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/13429/19 від 30.04.2020.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

11.05.2021 від ФГВФО до Господарського суду міста Києва надійшла Скарга на бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича вих.№230-60-98/21 від 06.05.2021 щодо невчинення ним дій, передбачених статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», та зобов`язання приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №62169010 на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та вжити всіх заходів, передбачених частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

У Скарзі ФГВФО зазначає, що 23.04.2021 на адресу приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича ним було направлено заяву від 23.04.2021 №230-60-81/21 про закінчення виконавчого провадження №62169010 на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (ксерокопія заяви та копії доказів її направлення приватному виконавцю долучені до матеріалів справи). Проте, приватним виконавцем було проігнороване вказане звернення боржника та не було вирішено питання про закінчення виконавчого провадження у триденний строк, у зв`язку з чим ФГВФО звернувся до суду із вказаною Скаргою на бездіяльність приватного виконавця.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови, оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо дотримання скаржником строків звернення зі Скаргою суд зазначає, що якщо обов`язок органу державної виконавчої служби вчинити певну дію прямо передбачено законом, але строк її вчинення не зазначений, то бездіяльність даного органу може бути оскаржена в будь-який час, коли скаржник дійде висновку про порушення у зв`язку із цією бездіяльністю його прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Згідно пункту «а» частини 1 статті 341 Господарського процесуального кодексу України Скаргу може бути подано до суду в десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Враховуючи те, що заява ФГВФО про закінчення виконавчого провадження від 23.04.2021 вих.№230-60/81/21 була отримана приватним виконавцем 27.04.2021 (роздруківка із сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення зі штрих-кодовим ідентифікатором 973 долучена судом до матеріалів справи), відповідно, відреагувати на подану заяву він мав до 28.04.2021 включно, отже боржник міг дізнатися про наявність на його думку «порушеного» права з 29.04.2021, відповідно, останнім днем десятиденного строку на подання Скарги було 11.05.2021, враховуючи, що 10.05.2021 було вихідним днем.

Отже, Скарга боржника була подана у межах строку, встановленого статтею 341 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, суд апеляційної інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшов висновку щодо наявності підстав для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у даній справі з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено, що спір у справі виник з приводу виконання судового рішення - постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 у справі №910/13439/19, яка набрала законної сили, на стадії ліквідації банку (боржника у виконавчому провадженні).

Предметом спору є застосування положень пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, пунктом 4 частини 1 статті 39 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Задовольняючи Скаргу ФГВФО, суд погодився із доводами скаржника про те, що виконавче провадження №62169010 підлягало закінченню на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки 12.07.2016 Національним банком України прийнято постанову №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Однак, колегія суддів не погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 статті 327 Господарського процесуального кодексу України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За змістом статті 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За приписами частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Так, постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 у даній справі про стягнення з ПАТ «Банк Михайлівський» на користь ФОП Щотова І.М. заборгованості з орендної плати в сумі 105 000,00 грн було встановлено, що цей борг у банка перед позивачем виник за період з 01.06.2016 по 15.07.2016, тобто під час перебування банку в процедурі тимчасової адміністрації, яку було введено з 23.05.2016, та ліквідації, що розпочалася з 13.07.2016.

Дані обставини слугували підставою для застосування до вказаних правовідносин, учасником яких є неплатоспроможний банк, положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Водночас обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо витрат, пов`язаних із забезпеченням його господарської діяльності (пункт 2 частини 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Аналогічні положення містять також у частині 1 пункту 1.15 та частині 3 пункту 1.16 розділу ІІІ Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 (далі, Положення).

Так, відповідно до частини 4 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують господарську діяльність банку, зокрема договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд має право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України.

Згідно з пунктом 12.8. Положення оплата витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. До цих витрат належать, зокрема, витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна банку, витрати на охорону майна та приміщень банку.

Аналізуючи наведені положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення у сукупності із встановленими у справі обставинами, суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови від 01.04.2020 у даній справі дійшов висновку, що витрати по сплаті орендної плати за період після запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації банку, про стягнення яких заявлено позивачем, є такими, що пов`язані з забезпеченням господарської діяльності саме неплатоспроможного банку, передбачені пунктом 1 частини 5 статті 36 цього Закону обмеження на них не поширюються, оплата вказаних послуг здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку, акцептування таких вимог відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та включення їх до реєстру вимог кредиторів не вимагається.

Враховуючи наведене, Північний апеляційний господарський суд, приймаючи постанову від 01.04.2021, частково скасував рішення суду першої інстанції у даній справі щодо відмови у задоволенні позову ФОП Щотова І.М. до банку в частині стягнення основної заборгованості з орендної плати в розмірі 105 000,00 грн та ухвалив нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що вказана постанова суду апеляційної інстанції по суті спору про задоволення вимог позивача ухвалена 01.04.2020, тобто під час перебування банку-боржника в процедурі ліквідації. Отже, у даній справі у ФОП Щотова І.М. право вимагати примусового виконання судового рішення, яким частково задоволено його позовні вимоги про стягнення основної заборгованості з орендної плати, виникло після прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський».

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Єропейського суду з прав людини від 26.07.2012 у справі №38773/05 (Савіцький проти України) зазначено наступне: «суд повторює, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок».

Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі «Артіко проти Італії» (Artico v. Italie) від 13.05.1980). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі того демократичному суспільстві право на справедливий суд, а саме: не сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.

При цьому в рішенні від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (п. 43; заява № 60750/00) Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право па доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, Report of Judgments and Decisijns 1997-11, c. 510, n. 40).

У справі «Войтенко проти України» (заява №18966/02, рішення від 29.06.2004, п. 39) Суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява №22774/93, параграф 66, ЄСПЛ 1999-V).

Однак, суд першої інстанції, задовольняючи Скаргу ФГВФО про визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича щодо невчинення дій, передбачених статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», та зобов`язання приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №62169010 на підставі пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та вжити всіх заходів, передбачених частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у даній конкретній справі не врахував, що судове рішення апеляційного господарського суду, на виконання якого видано наказ, набуло статусу остаточного та має бути виконане.

Крім того, суд першої інстанції не зважив на ту обставину, що ФОП Щотов І.М. звернувся до господарського суду з позовом у цій справі до ПАТ «Банк Михайлівський» у жовтні 2019 року, тобто вже коли було відкликано у банка-боржника банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію цього банку. Відповідно, внаслідок розгляду цього позову в судах різних інстанцій остаточне рішення у даній справі також було ухвалене під час перебування банка-боржника в процедурі ліквідації. При цьому в зазначеному остаточному судовому рішенні вказано, що оплата орендних послуг, які є предметом позову в даній справі, має здійснюватися позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку, акцептування таких вимог відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та включення їх до реєстру кредиторів не потребується, а включення їх до реєстру кредиторів і віднесення до 8-ої черги не позбавляє можливості уповноважену особу фонду виключити такі вимоги з відповідного реєстру. Стягувач не повинен нести додатковий тягар із повторного доведення своїх законних вимог відповідно до іншого механізму реалізації прав на захист своїх порушених прав та інтересів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення Скарги боржника.

Колегією суддів, при цьому, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 910/11908/16, від 06.11.2019 у справі №761/14537/15-ц.

У даному контексті колегія суддів також звертає увагу на те, що обставини щодо можливості здійснення виконавчого провадження за наказом №910/13439/19 у відношенні до боржника ПАТ «Банк Михайлівський» вже були предметом дослідження суду і постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у даній справі, яка є чинною, було визнано неправомірним та скасовано рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича у формі повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі пункту 4 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника) та зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 у справі №910/13439/19 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» на користь Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича 105 000,00 грн.

Отже, постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у справі №910/13439/19 суд зобов`язав приватного виконавця відкрити виконавче провадження з виконання наказу №910/13439/19, однак суд першої інстанції, не врахувавши вказані висновки та за аналогічних обставин дійшов висновку про необхідність його закриття, що, з огляду на встановлені судом обставини справи, суперечить принципу правової певності.

Додатково до зазначеного вище, колегія суддів погоджується із доводами скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме положень частин 2, 4 статті 170 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження), а у випадку відсутності таких доказів, суд повертає її заявнику без розгляду.

Так, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надсилання копії Скарги стягувачу - ФОП Щотову І.М., на що суд першої інстанції не звернув увагу.

Поруч із цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали саме із застосуванням наслідків такого скасування у вигляді повернення Скарги ФГВФО без розгляду, оскільки попри відсутність доказів надсилання стягувачу копії Скарги його представник був присутній у судовому засіданні з розгляду Скарги, тобто останнього не було позбавлено внаслідок допущеного порушення права на судовий захист із висловлення своєї позиції щодо поданої Скарги.

Водночас, не може бути задоволена вимога апелянта про доручення Господарському суду міста Києва видати дублікат наказу у справі №910/13439/19 від 30.04.2020, оскільки згідно з пунктом 19.4. Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України видача дубліката наказу у разі його втрати здійснюється судом за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця, поданою до суду першої інстанції незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин судова колегія доходить висновку про наявність підстав, що передбачені статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, для часткового задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у даній справі (враховуючи відмову в задоволенні вимоги про видачу дубліката наказу). Ухвала Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19 підлягає скасуванню із прийняттям рішення про відмову в задоволенні Скарги на бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича вих.№230-60-98/21 від 06.05.2021.

Враховуючи, що ФОП Щотов І.М. звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а спір виник у зв`язку з неправомірним зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» з ринку до суду зі Скаргою на бездіяльність приватного виконавця, судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19 у відповідності до статті 344 Господарського процесуального кодексу України та частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в дохід Державного бюджету України.

Керуючись статтями 129, 255, 269, 270, 271, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284, 344 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щотова Ігоря Миколайовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19 задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13439/19 скасувати.

У задоволенні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» з ринку на бездіяльність приватного виконавця Чулієва Атаджана Абдуназаровича вих.№230-60-98/21 від 06.05.2021 відмовити.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових стрільців, 17, ) в дохід Державного бюджету України (р/р UA0026001, Одержувач - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (ЄДРПОУ) - 37993783, назва банку: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 22030106) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції. Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/13439/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.10.2021.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко