ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2021 р. Справа№ 910/16077/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Сизого І.І. самопредставництво;

від відповідача: Денисенко О.В. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2021 (повний текст складено 09.08.2021)

у справі №910/16077/20 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн"

до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

про визнання скасованими та припиненими сервітутів,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (далі - відповідач), у якому просило суд:

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору;

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору;

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору;

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що між сторонами укладено договори про встановлення сервітуту, згідно яких позивач отримав обмежене право користування будівлями комунальної власності з метою розміщення телекомунікаційного обладнання і мереж; в 2020 році потреба у користуванні наданим відповідачем майном пропала, у зв`язку і чим 29.04.2020 позивач направив відповідачу листи, у яких повідомив про припинення користування будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними у додатках до договорів з 01.05.2020, тому щомісячна плата за користування майном сплаті не підлягає, а укладені між сторонами договори є відповідно припиненими та розірваними внаслідок відмови від них сервітуарія; однак відповідач ухиляється від узгодження скасування та припинення дії сервітуту, розірвання договорів, підписання актів звірки взаєморозрахунків та актів закінчення розміщення обладнання на умовах сервітутів, що порушує права та інтереси позивача.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що умовами договорів передбачено, що сервітуарій зобов`язаний демонтувати обладнання, яке йому належить, у разі закінчення строку дії договорів; листи позивача від 28.04.2020 направлені відповідачу не за один місяць до закінчення терміну дії договору (31.12.2020), не підтверджують припинення дії договорів та не являються відмовою від сервітуту, оскільки позивач не виконав усі умови договору (не оформлені акти демонтажу обладнання та акти закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту), тому договори є пролонгованими; вказані листи позивача є відповідями на вимоги відповідача про сплату боргу за договорами; відсутні докази дострокового розірвання договорів; положення ч.1 ст.406 Цивільного кодексу України передбачають перелік випадків безспірного припинення сервітуту, а зазначені факти не потребують встановленню у судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 липня 2021 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки умови укладених сервітутів не містять положень про їх дострокове припинення та розірвання; у 2020 році відпала потреба в користуванні наданим відповідачем майном та виникла необхідність в достроковому припиненні сервітутів; відповідач ухиляється від підписання актів звірки розрахунків та актів закінчення розміщення обладнання на умовах сервітутів, чим порушуються права позивача; чинне законодавство передбачає можливість передачі спору на вирішення суду у випадку, якщо сторони не досягли згоди щодо розірвання договору; позивачем обрано належний спосіб захисту власних прав і інтересів, і він не став чекати на пред`явлення вимог відповідачем щодо плати за користування майном; демонтаж обладнання відбувається у разі закінчення строку дії договору, тому в даному випадку демонтаж має відбуватись у позадоговірному порядку, відповідно, висновок суду про те, що позовні вимоги направлені на припинення правовідносин з метою уникнення виконання зобов`язань, у тому числі щодо демонтажу обладнання, є передчасним і помилковим.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не обґрунтовано та не доведено належними доказами, що у зв`язку із направленням відповідачем листа про необхідність демонтажу встановленого позивачем обладнання, відповідно до умов укладеного сторонами договору, права позивача були якимось чином порушені, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не довів порушення своїх прав та через обрання ним неналежного способу захисту.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у 2011-2013 роках між Товариством з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн", як сервітуарієм, та Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація", як підприємством, були укладені договори про встановлення сервітуту №09-М/012 від 01.09.2011, №11-С/287 від 01.11.2012, №11-С/288 від 01.11.2012 та №07-С/430 від 15.07.2013 (далі - договори).

У подальшому, 31 грудня 2014 року, сторонами були укладені додаткові угоди №1, №3, №5, №6 до вказаних договорів, ідентичні за змістом, в яких договори про встановлення сервітуту №09-М/012 від 01.09.2011, №11-С/287 від 01.11.2012, №11-С/288 від 01.11.2012 та №07-С/430 від 15.07.2013 викладені у новій редакції.

Так, відповідно до умов укладених між сторонами договорів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013 (в редакції додаткових угод від 31.12.2014) їх предметом є обмежене право користування сервітуарієм будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними в додатку №1 до даних договорів (надалі - об`єкт розміщення). Об`єкти розміщення надаються для розміщення сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах, між кінцевим обладнанням, крім радіотехнічних. За даними договорами об`єкт розміщення надається лише для фактичного розміщення обладнання та даний договір не несе дозвільного характеру цільового використання сервітуарієм свого обладнання (п.п.1.1, 1.2, 1.3).

Встановлення сервітуту підприємством сервітуарію для розміщення обладнання в місцях вказаних в додатку 1 до даного договору розпочинається з моменту укладення даного договору (п.2.1 договорів).

Сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення, відповідно до умов договору (п.3.1 договорів)

Також сервітуарій зобов`язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату за цим договором, у тому числі у разі внесення змін в складові розрахунків плати, демонтувати обладнання, яке йому належить, у разі закінчення строку дії договору, демонтаж проводиться зі збереженням об`єкту розміщення в стані, не гіршому, ніж передавався та здійснюється зі складанням відповідного акту в присутності уповноважених представників сторін цього договору та балансоутримувача будинку (п.п.4.1.1, 4.1.8 договорів).

Відповідно до умов п.п.9.1, 9.2, 9.3 цих договорів дані договори вважаються укладеними і набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діють до 31 грудня 2015 року, у разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договорів, вони вважаються пролонгованими на 1 календарний рік на тих же умовах, припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (додаток №3 до даних договорів).

До вказаних договорів сторонами були підписані додаток №1 - адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати, додаток №2 - акт розміщення обладнання на умовах сервітуту, додаток №3 - акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Згідно додатку №1 до договору від 01.09.2011 обладнання розміщено у 22-х об`єктах (будинках); до договору від 01.11.2012 - у 312-ти об`єктах (будинках); до договору від 15.07.2013 - у 3-х об`єктах (будинках); до договору від 01.11.2013 - у 211-ти об`єктах (будинках).

29.04.2020 позивачем було надіслано на адресу відповідача листи №01-2804/2020пд від 28.04.2020, №02-2804/2020пд від 28.04.2020, №03-2804/2020пд від 28.04.2020 та №06-2804/2020пд від 28.04.2020 про відмову від договорів про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, в яких позивача повідомив відповідача про припинення користування будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними у додатках до договорів з 01.05.2020, внаслідок чого щомісячна плата за користування майном сплаті не підлягає, а укладені між сторонами договори є відповідно припиненими та розірваними внаслідок відмови від них сервітуарія.

До листів позивачем були додані акти звірки взаєморозрахунків та акти закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Листом №062/15/19-1504 від 30.07.2020 відповідач повідомив позивача, що договори про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013 будуть розірвані після демонтажу наявного обладнання сервітуарія в місцях розміщення, вказаних у додатку №1 до даних договорів.

03.09.2020 позивач направив відповідачу запит про надання інформації, у якому просив повідомити про результати розгляду відмов від договорів про встановлення сервітуту та повідомити про припинення користування сервітуарієм будівлями комунальної власності згідно листів від 28.04.2020.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив визнати скасованими та припиненими з 01.05.2020 сервітути, встановлені договорами, а також застосувати наслідки визнання скасованими та припиненими сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договорами та розірвання договорів, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від узгодження скасування та припинення дії сервітутів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сервітути є припиненими у зв`язку із відмовою від них позивачем; позивачем не надано доказів вчинення відповідачем дій щодо стягнення плати за розміщення з 01.05.2020; тому права позивача не порушені відповідачем, а вимога про визнання сервітутів скасованими не відповідає способам захисту, визначеним законом.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Права та обов`язки між сторонами виникли на підставі договорів про встановлення сервітуту №09-М/012 від 01.09.2011, №11-С/287 від 01.11.2012, №11-С/288 від 01.11.2012 та №07-С/430 від 15.07.2013 (в редакції додаткових угод до них).

Так, за змістом частини 1 ст.395 ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ст.403 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст.404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Умовами укладених сторонами договорів передбачено, що відповідач надає позивачу, як сервітуарію, право користування будівлями комунальної власності для розміщення сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій тощо, а позивач сплачує передбачену договором плату за право користування.

Частиною 1 статті 406 ЦК України встановлено, що сервітут припиняється, зокрема, у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, спливу строку, на який було встановлено сервітут, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно частин 2, 4 вказаної статті, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, даною статтею встановлено підстави припинення сервітуту, в т.ч. перелік випадків безспірного припинення сервітутних прав, до яких віднесено, зокрема, відмову від сервітуту особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Так, коли сервітуарій вважає, що задоволення його потреб можливе без накладення обтяження на чужу річ чи у зв`язку з припиненням потреби задовольняти такі інтереси він може оголосити про припинення сервітуту.

При цьому, оскільки частина 1 ст.406 ЦК України не встановлює будь-яких обмежень, умов чи підстав для вчинення сервітуарієм відповідної відмови від сервітутів, така відмова є безумовною та не потребує додаткового підтвердження.

Позивач листами від 28.04.2020, з посиланням на норми ст.406 ЦК України (відмова від сервітуту особи, в інтересах якої встановлений сервітут), повідомив відповідача про припинення користування будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними у додатках до договорів з 01.05.2020.

Позовна вимога про припинення сервітутів заявлена позивачем також на підставі п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України з посиланням на те, що у 2020 році потреба в користуванні наданого відповідачем майна пропала, тому виникла необхідність в достроковому припиненні сервітутів.

Однак, заявлення у судовому порядку такої вимоги на підставі п. 4 ч. 1 ст.406 ЦК України є юридично неспроможним, оскільки дана норма передбачає перелік випадків безспірного припинення сервітутних прав, яке не потребує встановлення зазначеного факту у судовому порядку.

Положеннями ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес; порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково; при оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи; отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За приписами ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Обґрунтування та доведення порушення своїх прав/законних інтересів здійснюється особою, яка звертається до суду та вказує про їх порушення, саме в контексті предмета та підстав позову.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем було реалізовано своє право на припинення встановлених сервітутів шляхом відмови від них в порядку, встановленому законом (п.4 ч. 1 ст. 406 ЦК України) шляхом направлення відповідних листів, що в свою чергу не суперечить нормам чинного законодавства України.

Вчинення правочину, як і його припинення є юридичними вольовими діями і юридичним фактами, встановлення яких не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідний правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 р. у справі №905/1926/16.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не обґрунтовано та не доведено суду належними та допустимими доказами, що у зв`язку із направленням відповідачем листа про необхідність демонтажу встановленого позивачем обладнання, відповідно до умов укладених між сторонами договорів, права позивача були якимось чином порушені.

У матеріалах справи також відсутні докази вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на стягнення з позивача плати за користування об`єктами розміщення тощо, починаючи з 01.05.2020, що додатково підтверджує відсутність порушених прав позивача.

Також, як вірно відзначив суд першої інстанції, позовні вимоги фактично направлені на припинення правовідносин сторін за укладеними між ними правочинами з метою уникнення виконання своїх зобов`язань за договорами, в т.ч. щодо демонтажу обладнання, яке належить позивачу, зі збереженням об`єкту розміщення в стані, не гіршому, ніж передавався такий об`єкт, як це передбачено умовами таких договорів.

Щодо доводів відповідача про те, що не вчинення позивачем дій з демонтажу обладнання свідчить про продовження сервітутів, то вони також є безпідставними, оскільки не відповідають наведеним положенням ст.406 ЦК України.

Таким чином, є юридично правильним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання сервітутів припиненими з 01.05.2020, не підлягають задоволенню, оскільки заявлені особою, яка не довела порушення своїх прав.

Щодо вимог про визнання сервітутів скасованими з 01.05.2020, то ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають способам захисту, визначеним законом.

Позивач у прохальній частині позовної заяви також просив "застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору", визначивши вказані вимоги як похідну від вимог про визнання припиненим сервітуту по кожному з договорів.

Однак, посилання позивача на приписи ст. 651 ЦК України в даному випадку є помилковими, оскільки вказані норми регулюють порядок та підстави внесення змін та розірвання договорів, а предметом спору у даній справі є вимога про припинення сервітуту.

Припинення сервітуту також не є підставою для припинення всіх зобов`язань за договорами, оскільки незважаючи на припинення сервітуту між сторонами можуть залишитись не припинені зобов`язання, зокрема, щодо проведення розрахунків, демонтажу обладнання тощо.

Таким чином, вказані похідні вимоги також є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12 липня 2021 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.10.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук