ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2021 року м.Дніпро Справа № 908/1059/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Антонік С.Г. (доповідач),

суддів: Іванов О.Г., Дармін М.О.

секретар судового засідання: Грачов А.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.07.2021 (повний текст оформлений 22.07.2021, суддя Науменко А.О.) у справі №908/1059/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "Азовкабель", ідентифікаційний код юридичної особи 31600918 (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Промислова, буд. 2-І)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель", ідентифікаційний код юридичної особи 41784404 (71122, Запорізька область, м. Бердянськ, Військове містечко, буд. 14, кв. 27)

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося Приватне акціонерне товариство "Азовкабель" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу (номер невідомий) від 21.02.2020, за яким позивачем на користь відповідача було продано транспортний засіб марки "ПАЗ" модель: "3205-110", 2006 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на час продажу: НОМЕР_2 (поточний: НОМЕР_3 ).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.07.2021 позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020, за яким Приватним акціонерним товариством "Азовкабель" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" продано транспортний засіб марки "ПАЗ", модель: " 3205-110", 2006 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на час продажу: НОМЕР_2 (поточний: НОМЕР_3 ). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" на користь Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" судовий збір у розмірі 2 270 грн. 00 коп..

Рішення суду мотивоване тим, що дії колишнього директора ПрАТ "Азовкабель" ОСОБА_1 свідчать про виведення активів підприємства перед звільненням з посади, що призвели до порушення майнових інтересів юридичної особи, та суперечили волі довірителя. Дії директора ТОВ "КПП "Азовкабель" ОСОБА_2 щодо передачі в той же день 21.02.2020 (в день продажу транспортного засобу) в оренду придбаного транспортного засобу, а також відсутність оплати за отриманий транспортний засіб також свідчать про наявність волі відповідача на здійснення дій, які суперечать інтересам ПрАТ "Азовкабель". Для ПрАТ "Азовкабель" настали негативні наслідки у вигляді втрати права власності на спірний автомобіль, відсутності отримання навіть тих коштів, які були зазначені у оспорюваному правочині - 37 000,00 грн., та понесення додаткових витрат у вигляді орендних платежів. Позовні вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020, за яким позивачем на користь відповідача було продано транспортній засіб марки "ПАЗ" модель: " 3205-110", 2006 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер на час продажу: НОМЕР_2 (поточний: НОМЕР_3 ), є обґрунтованими.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- суд першої інстанції в своєму рішенні від 13.07.21 р. застосував взаємовиключні підстави для визнання правочину недійсним, передбачені ст. 232 та ст.241 ЦК України. Для застосування положень ст.232 ЦК України необхідно, щоб представник діяв в межах наданих йому повноважень, тоді як застосування норми ст.241 ЦК України виключає можливість застосування норми ст.232 ЦК України;

- в матеріалах справи не міститься жодного доказу, який би свідчив про наявність умисного зговору між керівником позивача, який вчиняв від імені позивача правочин, та відповідачем, з метою отримання власної або обопільної вигоди. Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що оспорюваний позивачем правочин є оплатним та передбачає отримання позивачем грошових коштів за товар який продається. Тобто, внаслідок вчинення правочину позивач наділявся не лише обов`язком передати товар, а й правом отримати за нього грошові кошти в розмірі ціни товару, тобто наслідки правочину не можна вважати для позивача негативними.

- в рішенні суду першої інстанції немає посилань на норму закону, яка б визначала обов`язковість проведення оцінки. Закон України «Про акціонерні товариства» не містить положень про необхідність проведення оцінки акціонерним товариством вартості транспортного засобу перед його відчуженням. Висновок суду першої інстанції про необхідність проведення в даному випадку оцінки є помилковим і таким, що суперечить ч.1 ст.8 Закону України «Про акціонерні товариства»;

- доводи суду першої інстанції про необхідність розробки економічного обґрунтування перед укладенням договору, є такими, що не мають під собою законодавчого підґрунтя, адже Закон України «Про акціонерні товариства» не передбачає взагалі такого поняття, як економічне обґрунтування правочину та не передбачає необхідності розробки такого економічного обґрунтування перед вчиненням акціонерним товариством правочину;

- з заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020 та копії акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020, слідує, що зобов`язання відповідача з оплати вартості придбаного у позивача транспортного засобу припинилося 23.10.2020 зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Посилання суду першої інстанції на нібито наявність у відповідача невиконаних зобов`язань з оплати транспортного засобу - не відповідає дійсності;

- доводи про занижену ціну продажу транспортного засобу є лише припущенням самого позивача, а суд першої інстанції фактично погодився з бездоказовим припущенням позивача, незважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

- правочин не був значним в розумінні п.2.7 статуту позивача і ст.70 Закону України «Про акціонерні товариства», а відтак міг вчинятися генеральним директором позивача без необхідності отримання згоди на його вчинення від наглядової ради чи загальних зборів. Висновки суду першої інстанції про те, що генеральний директор позивача ОСОБА_1, укладаючи від імені позивача оспорюваний правочин, діяв нібито з перевищенням своїх повноважень, не відповідають обставинам справи та є безпідставними.

Просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2021 та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що судом першої інстанції було вирішено цю справу з повним дотриманням процесуальних норм та правильним застосуванням матеріального права, з врахуванням відповідних висновків Верховного Суду щодо правозастосування, за чим Оскаржуване рішення є законним

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.07.2021 у справі №908/1059/21. Розгляд справи призначений у судовому засіданні.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, зазначає наступне.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 21.02.2020 між Приватним акціонерним товариством "Азовкабель" в особі генерального директора Забіяки М.О. (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель" в особі директора ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу № 2344/2020/1949243 транспортного засобу, за яким продавець зобов?язується передати у власність покупця транспортній засіб марки "ПАЗ" модель: " 3205-110", 2006 року випуску, білого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за продавцем 21.04.2011.

Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна (п. 2.1. договору).

Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору (п. 2.2. договору).

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 37 000,00 грн. (п. 3.1. договору).

Покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим договором, сплатити продавцеві ціну транспортного засобу зазначену у п. 3.1. договору (п. 5.1. договору).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (п. 9.1. договору).

За видатковою накладною № 2 від 21.02.2020р. даний транспортний засіб разом з іншими транспортними засобами був переданий ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель».

В цей же день 21.02.2020р. між сторонами укладено договір № 1-ТЗ найму (оренди) транспортних засобів, за яким ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» передало ПрАТ «Азовкабель» в оренду транспортні засоби в кількості 5 од., в тому числі і транспортній засіб марки "ПАЗ" модель: " 3205-110".

За Актом приймання-передачі транспортних засобів від 21.02.2020р. відповідач передав, а позивач прийняв згідно додатку транспортні засоби серед яких і автомобіль "ПАЗ" модель: " 3205-110".

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2344/2020/1949243 транспортного засобу, мотивуючи тим, що договір був укладений внаслідок зловмисної домовленості генерального директора ПАТ "Азовкабель" ОСОБА_1 з директором ТОВ "КПП Азовкабель" ОСОБА_2 оскільки не мав економічної вигоди для підприємства і був направлений на неправомірне позбавлення позивача активу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що ТОВ "КПП Азовкабель", як юридична особа, було зареєстровано 06.12.2017 під назвою "Товариство з обмеженою відповідальністю "Юг-Кабель", 17.08.2018 назву змінено на поточну, а з 01.04.2019 вид діяльності був змінений на " 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля".

Засновником та директором ТОВ "КПП Азовкабель" є колишній працівник ПАТ "Азовкабель" - бухгалтер ОСОБА_2 , яка пропрацювала з 01.09.2014 по 27.12.2017 і була звільнена саме у зв`язку із переведенням на роботу до ТОВ "КПП Азовкабель", про що свідчить довідка № 02 від 09.03.2021 та наказ № 106-П від 01.09.2014 про прийняття на роботу, наказ № 245-п від 27.12.2017 про звільнення з роботи.

З січня 2019 року без економічно обґрунтованих підстав з власної ініціативи генерального директора ОСОБА_1 та колишнього фінансового директора ПАТ "Азовкабель" гр. ОСОБА_3 , який після звільнення в 2018 році фактично продовжив розпоряджатися фінансовими коштами та активами підприємства, через ТОВ "КПП Азовкабель" почалось здійснення операцій щодо постачання сировини для виробництва позивача та збуту його продукції.

На підтвердження вказаного факту позивачем додано службові записки начальника ОМТС ОСОБА_4 , головного бухгалтера ОСОБА_5 (а.с. 91 - 93).

В лютому 2020 року на користь ТОВ "КПП Азовкабель" без об`єктивних причин було відчужено частину автопарку ПАТ "Азовкабель" (транспортних засобів, що використовуються у виробництві позивача) без здійснення фактичної оплати за такими правочинами, в тому числі і за спірним договором, з наступною передачею відповідачем придбаних автотранспортних засобів в платну оренду позивачу. Продаж був здійсненим не за ринковою ціною, оцінка транспортного засобу не відбувалась, за основу продажної ціни було взято балансову вартість майна, причому незважаючи на нездійснення відповідачем оплати позивач здійснює на його користь виплати орендної плати, що явно суперечить господарсько-економічним інтересам позивача.

Позивачем за оренду проданих відповідачу транспортних засобів за 2020, 2021р. сплачено 358 100, 34 грн. При цьому заборгованість відповідача за договорами купівлі-продажу транспортних засобів в розмірі 695 520, 00 грн., що підтверджується довідкою (а.с. 86).

Вищезазначені порушення економічних інтересів позивача були виявлені в ході проведеної ревізії, що стало підставою для прийняття наглядовою радою 01.03.2021р. рішення про припинення повноважень генерального директора ОСОБА_1 з 01.03.2021р.

За такими операціями ПАТ "Азовкабель" отримав значне зменшення доходів та збільшення витрат, крім того поточна дебіторська заборгованість відповідача перед позивачем склала 5 410 412,11 грн., про що свідчить бухгалтерська довідка (а.с. 86).

Також позивач зазначає, що в межах виведення активів ПАТ "Азовкабель" генеральним директором ОСОБА_1 з ТОВ "КПП Азовкабель" було укладено: договір від 15.02.2021 про купівлю-продажу електричного обладнання головної понижувальної підстанції, потім договір від 02.03.2021 про купівлю-продаж будівлі головної понижувальної підстанції, яку одразу ж відповідачем передано в іпотеку фізичній особі за договором від 04.03.2021 та інші. За викладеними фактами здійснюються відповідні кримінальні провадження, а зазначені правочині оскаржуються ПАТ "Азовкабель" в Господарському суді Запорізької області в інших справах. Позивач зазначає, що оскаржуваний договір був укладений всупереч інтересам ПАТ "Азовкабель" та був одним з переліку дій, направлених на реалізацію змови керівників сторін щодо позбавлення ПАТ "Азовкабель" активів та зменшення його доходів, з порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Позивач впевнений, що наведена послідовність подій не має випадкового характеру, а свідчить про конкретний умисел з боку гр. ОСОБА_1 та відповідача в особі ОСОБА_2 , які під час укладання оскаржуваного договору діяли недобросовісно і нерозумно, з порушенням вимог ч. 3 ст. 92 ЦК України, із зловживанням власними повноваженнями, при цьому усвідомлюючи, що оскаржуваний договір за наслідками не відповідає дійсним інтересам та волевиявленню позивача, як юридичної особи, та призведе до спричинення йому шкоди.

Відповідно до положень частини першої, другої статті 16 ЦК України, частини другої статті 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів шляхом визнання недійсними господарських угод (правочинів).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.1, 3 ст. 215 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 232 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною четвертою статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17.

Так, у цій справі Велика Палата дійшла висновку про можливість застосування частини 1 статті 232 Цивільного кодексу України у вирішенні позовів про визнання правочину, вчиненого керівником юридичної особи, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. При цьому, для визнання правочину недійсним на підставі цієї статті необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Стаття 63 Закону України «Про акціонерні товариства» визначає, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

Частинами першою - п?ятою статті 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

За змістом наведених вище норм матеріального права особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У постанові від 4 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав таке. Згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. Аналогічні висновки зроблені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021р. у справі № 910/11027/18 зазначено, що Принципи корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.

При застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Колегія суддів приймає до уваги те, що дії генерального директора позивача Забіяки М.О. з продажу транспортних засобів не відповідали економічним інтересам підприємства і фактично вчинялися з метою виведення активів з підприємства. Ці висновки суду ґрунтуються на тому, що матеріалами справи не доведено необхідності для підприємства продажу транспортних засобів. В Річної інформації емітента цінних паперів за 2019 рік, опублікованій у вільному доступі 22.04.2020 зазначено, що всі транспортні засоби використовуються у виробничому процесі за призначенням та відсутня необхідність у їх продажу, зроблено акцент на використанні власних обігових коштів.

Крім того, відповідно до п.2.1. оспорюваного Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020р., передача транспортного засобу продавцем (позивач) покупцю (відповідач) здійснюється після повної оплати вартості майна. Однак оплата за цим договором, як і за іншими, покупцем не була здійснена, але транспортний засіб було передано. В цей же день між сторонами укладено договір найму (оренди) транспортних засобів, за яким відповідач передав позивачу в оренду куплені транспортні засоби. І позивач, не отримавши кошти від продажу автомобілів, щомісячно сплачував орендну плату за користування автомобілем.

Також не відповідає інтересам підприємства продаж транспортних засобів фактично за балансовою вартістю, без проведення його оцінки та визначення ринкової ціни, яка явно буде більша ніж балансова.

Все це свідчить про те, що генеральний директор позивача усвідомлював те, що вчиняє правочин всупереч інтересам підприємства та бажав (свідомо допускав) настання негативних наслідків (зменшення активів).

Що стосується домовленості сторін правочину, то колегія суддів, враховуючи, що в один день сторонами здійснено угоди купівлі-продажу транспортного засобу та договору його найму (оренди), продаж автомобілів не за ринковою ціною, несплата за транспорт грошових коштів та прийняття орендних платежів, погоджується з висновком господарського суду про те, що участь ТОВ "КПП "Азовкабель" в укладенні договору була формальною, спрямованою на протиправне позбавлення ПрАТ "Азовкабель" майна та, в подальшому, грошових коштів через укладений договір оренди транспортного засобу.

Очевидним є те, що директор відповідача розуміла, що дії сторін укладеного правочини не є економічно вигідними для позивача, а є збитковими.

Про домовленість сторін свідчить також те, що відповідачем не доведена необхідність придбання транспортних засобів для своєї діяльності і, подальша здача позивачу їх в оренду є підтвердженням цього. При цьому здача транспортних засобів в оренду не є видом діяльності відповідача. І в цьому випадку вигідним є для відповідача саме придбання транспортних засобів без здійснення їх оплати. І про цю домовленість свідчать наступні дії директора позивача після укладання договору: передача автомобілів без здійснення оплати всупереч умов договору та не заявлення в подальшому вимог до відповідача про здійснення оплат.

Надані відповідачем в апеляційну інстанцію, як доказ оплати за придбаний транспорт, копія заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020р. та копія Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020р. на суму 379 600 грн., за яким зобов?язання відповідача щодо сплати за придбаний автотранспорт припинилися, не приймається судом до уваги з наступних підстав.

Надавши копії зазначених документів відповідач пояснив, що раніше суду першої інстанції він їх не міг надати, оскільки вони були надані генеральним директором позивача Забіякою М.О. після його поновлення на посаді на виконання рішення суду.

Позивач заперечує наявність цих документів та вказує на те, що на виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 наглядовою радою ПрАТ «Азовкабель» 19.07.2021р. було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді та прийнято рішення про припинення його повноважень в повному обсязі з 19.07.2021р. ОСОБА_1 взагалі на підприємство не був допущений, а тому навіть як би і були надані відповідачем документи, то ОСОБА_1 фізично не зміг їх надати. На підтвердження надано лист Бердянського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі з додатком та копія протоколу № 26 засідання наглядової ради від 19.07.2021р.

Як вбачається з заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог вона підписана генеральним директором ПрАТ «Азовкабель» ОСОБА_1 та адресована ТОВ «Кабельно-провідникова продукція Азовкабель». Додатком до заяви є Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог. Оскільки відповідачем надано копію Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог який підписаний обома сторонами, то це свідчить про те, що відповідач мав отримати і лист позивача і акт. А відсутність у відповідача оригіналів цих документів, з урахуванням пояснення відповідача, ставить під сумнів взагалі проведення даної угоди сторонами. З цих підстав колегією суддів не приймаються ці документи, як докази проведення оплати за придбаний транспорт.

З урахуванням неведеного апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 13.07.2021 у справі №908/1059/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25.10.2021 року

Головуючий суддя С.Г. Антонік

Суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін