ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28 жовтня 2021 року Справа № 903/693/21

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/693/21 за позовом фізичної особи-підприємця Бурбан Василя Михайловича до фізичної особи-підприємця Руднюк Олени Миколаївни про стягнення 15279,17 грн.,

ВСТАНОВИВ:

25.08.2021 фізична особа-підприємець Бурбан Василь Михайлович надіслав на адресу суду позовом до фізичної особи-підприємця Руднюк Олени Миколаївни про стягнення 15279,17 грн., в т.ч.:14030,00 грн. основний борг, 154,52 грн. 3% річних, 325,50 грн. інфляційні втрати та 769,15 грн. пеня.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору на здійснення транспортних перевезень №ФР/727/П від 31.07.2020.

Ухвалою суду від 30.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Зобов`язано позивача подати до суду докази направлення відповідачу позовної заяви з додатками, а саме документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Відповідач ухвалу суду отримав 31.08.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень №1419.

Строк для подання відзиву - до 15.09.2021 включно.

10.09.2021 позивач надіслав на адресу суду доказ надсилання позовної заяви відповідачу, а саме документ що підтверджує надання поштових послуг: копію накладної Укрпошти №436 від 25.08.2021 та копію фіскального чеку від 25.08.2021.

10.09.2021 відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні позову відмовити повністю, оскільки позивачем не наведено жодних доказів того, що в період з 14.01.2021 по 21.01.2021 мав місце саме простой транспортного засобу і саме з вини відповідача, а не, приміром, поломка транспортного засобу, чи інші обставини перевізника.

Митні процедури в режимі експорт були проведені без затримок та простоїв. В заперечення надуманих посилань відповідача заявляє, що останнім було оформлення вантажу в режимі експорту у місті відправлення, про що вказує експортна митна декларація від 13.01.2021.

Зазначає, що в доданій позивачем до позовної заяви Заявці №105 від 13.01.2021 зазначено, що у вартість перевезення включено вартість фрахту 2150 евро та вартість оформлення Т1 - 300 евро. Тобто, оформлення Т1 покладено на перевізника, і за дану послугу йому сплачується 300 евро. Дана заявка відповідача прийнята позивачем, останній з нею погодився і прийняв до виконання, що підтверджується самим позивачем та доданою ним же заявкою.

В рамках виконання даної заявки позивачем було виставлено рахунок №5 від 25.01.2021 на суму 83 839,00 гривень, що складало еквівалент 2450 евро ( 2150 евро фрахт + 300 евро за Т1). Саме дану суму відповідачем було перераховано на користь позивача, що підтверджується випискою про рух коштів наданою АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» за 09.02.2021.

Вважає, що вимоги стягнути 3% річних, інфляційні втрати та пені є похідними від основної вимоги, то останні як і основна заборгованість задоволенню не підлягають.

Відповідь позивача на відзив відповідача на адресу суду не надходила.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2020 між ФОП Руднюк О.М. (Експедитор) та ФОН Бурбан В.М. (Перевізник) укладено Договір №ФР/727/П на здійснення транспортних перевезень (а.с.12-14).

Даний Договір визначає порядок взаємин, що виникають між Сторонами при організації, здійсненні і розрахунках за автомобільні перевезення вантажів транспортними засобами Перевізника за заявками Експедитора (п.1. договору).

Відповідно до п.п.2.1 - 2.4 договору, перевезення виконуються відповідно до умов даного Договору, Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (КДПГ), Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДГТ), Європейської угоди про режим праці і відпочинку водіїв (ЕСТР), Конвенції про дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ADR), Європейської угоди про перевезення вантажів, які швидко псуються, а також положеннями законодавчих і нормативних актів України. Сторони виконують свої функції без будь-якого втручання в господарську діяльність один одного; зобов`язуються не розголошувати комерційну інформацію і не починати дій, що приносять збиток іншій стороні. На кожне окреме перевезення оформляється Заявка, що містить опис умов і особливостей конкретного перевезення. Заявки на перевезення вантажів є невід`ємною частиною даного Договору.

Згідно п.3.1 договору, Експедитор у Заявці інформує Перевізника про обсяги необхідних транспортно-замовницьких послуг, кількість і необхідний тип автомобільного транспорту не пізніше 72 годин до початку перевезення. Інформація передається у виді Заявки, що містить наступну інформацію:

- точні адреси місць завантаження і розвантаження вантажу;

- вага і вид вантажу;

- адреси відправника й одержувача вантажу;

- адреси проведення митних процедур при завантаженні і розвантаженні вантажу; - термін доставки вантажу одержувачу;

- сума фрахту, форма і терміни оплати за перевезення;

- особливості перевезення конкретного вантажу;

- інша інформація, необхідна дня виконання перевезення.

У відповідності до п.3.2. договору, перевізник, у випадку прийняття Заявки до виконання, негайно передає Експедитору письмове підтвердження прийняття Заявки до виконання.

Відповідно п.4.1.3 договору, експедитор зобов`язався забезпечити проведення процедури завантаження (розвантаження) і митне оформлення перевезеного вантажу протягом 48 годин у Відправника, і за 48 годин в Одержувача крім вихідних і святкових днів (якщо інше не обговорено Сторонами в Заявці на кожне конкретне перевезення).

Оплатити наднормативний простій, що виник з вини Експедитора при завантаженні/розвантаженні і митному оформленні транспортних засобів у розмірі 100 дол. по курсу НБУ за день наднормового простою за кордоном і 300 грн. по Україні за кожну добу, якщо інше не обговорено Сторонами в Заявці на кожне конкретне перевезення. У випадку необгрунтованої відмови Експедитора від наданого вже на місце завантаження Перевізником автомобіля, Експедитор виплачує Перевізнику штраф у розмірі 10 % від суми фрахту (п.п. 4.1.5. - 4.1.6.договору).

Згідно п.5.2 договору, підставою для оплати Експедитором перевезення є оригінал рахунка-фактури Перевізника, оригінал CMR-накладної з відміткою вантажоодержувача про прийняття вантажу, підписаний сторонами даного договору акт виконаних робіт та податкова накладна.

Пунктом 5.4. договору, сторони узгодили, що термін оплати послуг перевізника складає 5 (п`ять) банківських днів з моменту одержання Експедитором всіх документів, які зазначені у пункті 5.2 даного Договору, якщо інше не оговорене Сторонами в Заявці на перевезення.

Даний Договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2019 року (п.8.1.договору).

13.01.2021 між ФОП Бурбан В.М. та ФОП Руднюк О.М. укладено заявку №105 до Договору №ФР/727/П на здійснення транспортного перевезення (а.с.15).

Відповідно до заявки №105 від 13.01.2021 у до договору №ФР/727/П на здійснення транспортних перевезень, транспортний засіб реєстраційний номер НОМЕР_1 був поданий для завантаження для здійснення перевезення по маршруту Великобританія-Україна.

ФОП Бурбан В.М. повністю виконано свої зобов`язання згідно заявки №105 від 13.01.2021, транспортний засіб 13.01.2021 прибув на місце завантаження та відповідно був завантажений та скерований в місто Дувр ( Великобританія) для проведення відповідних митних процедур в митному режимі Експорту. Даний факт виконання зобов`язань підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №357733/001 від 13.01.2021.

З метою досудового врегулювання цього спору, 17.03.2021 позивач на адресу Відповідача рекомендованим листом з описом надіслав Претензію по сплаті заборгованості в розмірі 14030,00 грн. за надані послуги з перевезення вантажів Вих. №12/03 від 12.03.2021 (а.с.24-27).

Однак, відповідач вимогу позивача не виконав та заборгованості не погасив.

На день розгляду справи заборгованість становить 14030,00 грн.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Згідно з положеннями статті 909 ЦК України та статті 307 Господарського Кодексу України(далі - ГК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується укладенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

За змістом частини 2 статті 908 ЦК України, що кореспондується з вимогами частини 5 статті 307 ГК України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 920 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем не наведено жодних доказів того, що в період з 14.01.2021 по 21.01.2021 мав місце саме простой транспортного засобу, і саме з вини відповідача, оскільки як слідує з поданих позивачем документів транспортний засіб позивача прибув під завантаження і був вчасно завантажений, що не заперечується позивачем та підтверджується копіями міжнародних товаротранспортних накладних CMR від 13.01.2021, так як останні є первинним доказом прийняття вантажу перевізником (п.1 ст.9 Женевської Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів).

З експортної митної декларації від 13.01.2021 слідує, що відповідачем забезпечено своєчасне митне оформлення вантажу в режимі експорту у місті відправлення.

Експортна декларація - це документ, який підтверджує проходження (закінчення проходження) вантажу митного оформлення в країні відправлення. При цьому дата завершення процедури митного оформлення експортної операції визначається за фактом проставлення митника на всіх аркушах такої декларації відбитку особистої номерної печатки, а в разі електронного декларування - за фактом засвідчення ЕЦП митника електронної митної декларації після перетворення її у візуальну форму.

Таким чином, дата оформлення експортної декларації 13.01.2021 вказує на те, що відповідачем було вчасно забезпечено митне оформлення вантажу у відправника.

Разом з тим, сторони в п.4.1.3. договору, передбачили що експедитор забезпечує проведення процедури завантаження (розвантаження) і митне оформлення перевезеного вантажу протягом 48 годин як у відправника так і в одержувача крім вихідних і святкових днів (якщо інше не обговорено Сторонами в Заявці на кожне конкретне перевезення).

Таким чином, вказаний пункт договору передбачає забезпечення завантаження (розвантаження) і митне оформлення перевезеного вантажу протягом 48 годин лише у відправника та одержувача.

Однак, так як Великобританія перестала бути членом ЄС то для проходження вантажу через країни ЄС необхідне оформлення бланку ТІ - документ, який є митною гарантією і застосовується для товарів які перетинають територію ЄС (Євросоюзу) транзитом. Однак, обов`язок оформлення Т-1 пунктом 4.1.3. на експедитора не покладався, і він також не містить обмежень в часі оформлення бланку Т1.

Натомість, наявність в п.4.1.3. договору застереження «якщо інше не обговорено сторонами в Заявці» вказує на те, що наявність в заявці додаткових обов`язків або виключень із загальних положень п.4.1.3. слід розглядати як надання Заявці статусу спеціальної норми договору, яка має пріоритет у застосуванні по відношенню до загальних положень п.4.1.3. договору.

Оскільки, сторонами у вигляді Заявки погоджено умови перевезення, їх вартість, обсяг послуг перевізника, тощо.

В доданій позивачем до позовної заяви Заявці №105 від 13.01.2021 зазначено, що у вартість перевезення включено вартість фрахту 2150 євро та вартість оформлення Т1 - 300 євро. Тобто, оформлення Т1 покладено на перевізника, і за дану послугу йому сплачується 300 євро.

Дана заявка відповідача була прийнята позивачем, останній з нею погодився і прийняв до виконання, що підтверджується самим позивачем та доданою ним же заявкою.

Позивачем виставлено рахунок №5 від 25.01.2021 на суму 83839,00 грн. (а.с.51), що складало еквівалент 2450 євро (2150 євро фрахт + 300 євро за Т1). Дану суму відповідачем було перераховано на користь позивача, що підтверджується випискою про рух коштів наданою АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» за 09.02.2021 (а.с.52).

Отже, оскільки в Європі при переміщенні через її територію товару, виробленого за межами ЄС і прямуючого в країну, що знаходиться за межами ЄС необхідно оформити Т1, то саме вина позивача в затримці доставки вантажу, а не експедитора.

Враховуючи, що відповідно до п.5.2. договору підставою для оплати експедитором перевезення є оригінал рахунка-фактур и перевізника, оригінал CMR-накладної з відміткою вантажоодержувача про прийняття вантажу, підписаний сторонами даного договору акт виконаних робіт та податкова накладна, а термін оплати послуг перевізника пунктом 5.4. договору складає 5 (п`ять) банківських днів з моменту одержання експедитором всіх документів, які зазначені у пункті 5.2 даного договору, то відповідачем було вчасно проведено розрахунок за фрахт та оплату за Т1. Тобто, в цій частині дії відповідача не можуть бути причиною простою перевізника, оскільки відповідали умовам п.п.5.2., 5.4. договору .

Враховуючи вищевикладене, посилання позивача на простій та понесені витрати не підтверджені матеріалами справи, а тому не підлягають до задоволенню.

Так як вимоги стягнути 3% річних, 325,50 грн. - інфляційні втрати та 769,15 пені є похідними від основної вимоги то останні, як і основна задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити з покладенням на позивача судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Бурбан Василя Михайловича до фізичної особи-підприємця Руднюк Олени Миколаївни про стягнення 15279,17 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар