ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 жовтня 2021 року справа №903/532/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

від ПрАТ "СК "ПЗУ Україна": не з`явились

від ТОВ "ТД "М`ясопродукт": Пивачук Л.В. - юрисконсульт (довіреність №1 від 05.08.2021р.)

від ПрАТ "СГ "ТАС": не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "М`ясопродукт", смт. Торчин

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС", м. Київ

про стягнення 21 481,14 грн.

встановив:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернулось до господарського суду з позовом від 05.07.2021р. №1345414 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "М`ясопродукт" 21 481,14 грн. у відшкодування заподіяної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації. При цьому позивач просив суд здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 14.07.2021р. позовну заяву ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" було залишено без руху, запропоновано позивачу усунути встановлені при її поданні недоліки.

Ухвалою від 02.08.2021р. (враховуючи усунення недоліків згідно заяви позивача від 26.07.2021р.) відповідну позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи в судовому засіданні на 03.09.2021р., запропоновано сторонам вчинити ряд дій та надати суду відповідні матеріали.

Ухвалою від 03.09.2021р. за клопотанням ТОВ "ТД "М`ясопродукт" до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, було залучене Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС", постановлено про перехід від спрощеного позовного провадження до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, призначено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 27.09.2021р., запропоновано сторонам та третій особі вчинити ряд дій та надати суду відповідні підтверджуючі матеріали.

Ухвалою від 27.09.2021р. (відображена в протоколі підготовчого судового засідання) судом, за участі представника відповідача, було постановлено про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.10.2021р., встановлено відповідачу та третій особі строки для подання на адреси суду та інших учасників провадження письмових пояснень стосовно тієї чи іншої позиції сторони (учасника).

Про процесуальні дії, вчинені судом за наслідками підготовчого судового засідання 27.09.2021р. позивача та третю особу було повідомлено ухвалою від 27.09.2021р.

Щодо подання сторонами у справі визначених положеннями чинного процесуального законодавства України заяв по суті справи судом засвідчується на наявності в матеріалах справи наступних матеріалів:

- клопотання позивача від 12.08.2021р., від 08.09.2021р. та від 29.09.2019р. за №№1345414 про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника ПрАТ "СК "ПЗУ Україна";

- клопотання ТОВ "ТД "М`ясопродукт" №78 від 12.08.2021р. про залучення до участі у справі третьої особи;

- відзив ТОВ "ТД "М`ясопродукт" від 12.08.2021р. №77 на позовну заяву;

- відповідь ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" від 14.09.2021р. №1345414 на відзив відповідача на позовну заяву;

- письмові пояснення ПрАТ "СГ "ТАС" від 24.09.2021р. №3201 стосовно фактичних обставин справи.

У визначений господарським судом день та час в судове засідання з`явився лише представник відповідача, позивач та третя особа, не дивлячись на належне повідомлення про здійснення судом розгляду по суті справи за їх участю в судове засідання своїх уповноважених представників не направили.

Судом враховано, що ухвалою від 27.09.2021р. явка в судове засідання представників сторін/учасників провадження обов`язковою не визнавалась.

Згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997р., дана Конвенція та Протоколи до неї №№2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003 р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумності строку розгляду справи можна застосовувати, коли стороною у спорі є орган державної влади.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Беручи до увагу ту обставину, що позивач та третя особа були повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, а явка представників сторін в засідання суду обов`язковою не визнавалась, неявка представників останніх не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, сторони у справі скористались процесуальними правами стосовно висвітлення своєї правової позиції щодо фактичних обставин справи, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, може бути розглянута за наявними у ній документами, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні без участі представників позивача та третьої особи за наявними в ній матеріалами.

Також в даному аспекті судом враховується позиція позивача, викладена у клопотаннях від 12.08.2021р. №1345414 та від 29.09.2021р. №1345414, стосовно повного підтримання пред`явлених до відповідача позовних вимог та здійснення судового розгляду справи за наявними у ній матеріалами за відсутності представника ПрАТ "СК "ПЗУ Україна".

В даному випадку, обґрунтовуючи пред`явлені до відповідача позовні вимоги позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив (письмових поясненнях) відповідача на позовну заяву засвідчує на тому, що ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на підставі страхового акту №UA047/L02/01 від 10.05.2019р., розрахунку суми страхового відшкодування до зазначеного акту, здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого - ТОВ "Лейтц Інструменти Україна" в розмірі 99 351,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 30026 від 15.05.2019рю.

Позивач зазначає, що звернувся до страхової компанії ТОВ "Торговий дім "М`ясопродукт" - ПрАТ "Страхова група "ТАС" із вимогою №256/2019 про виплату страхового відшкодування на суму 99 351,40 грн. ПрАТ "Страхова група "ТАС" здійснила виплату відшкодування в межах ліміту відповідальності, а саме на суму 77 870,26 грн. Несплаченою залишилась різниця між реальними виплаченими потерпілій стороні збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу суму в розмірі 21 481,14 грн.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач у відзиві на позовну заяву, а також представник ТОВ "ТД "М`ясопродукт" в судовому засіданні зауважують, що цивільно-правова відповідальність ТОВ "ТД "М`ясопродукт" була застрахована у ПрАТ "Страхова група "ТАС" про що свідчить поліс ОСІІПВ №АМ/9074455 від 09.09.2018р., розмір страхової суми (ліміту відповідальності) страховика за шкоду завдану майну потерпілого становить 100 000 грн.

Відповідач вважає, що у разі настання ДТП, ПрАТ "Страхова група "ТАС" несе відповідальність за заподіяну третім особам шкоду в межах ліміту страхових сум, які зазначені у страховому полісі. Згідно даних ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", сума страхового відшкодування яке було нею сплачено становить 99 351,40 грн., тобто в межах страхової суми по договору ОСЦПВ №АМ/9074455 від 09.09.2018р.

Засвідчує, що 19.07.2018р. між ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (Позивач) та ТОВ "Лейтц Інструменти Україна" (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ №132207, предметом якого є страхування автомобіля «Volkswagen Caddy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (автомобіль потерпілої особи).

Згідно умов п. 10.4.2. договору від 19.07.2018р. серії АМ №132207, якщо обрано варіант виплати страхового відшкодування "Майстерня": - при частковому пошкодженні застрахованого ТЗ - Страховиком здійснюється виплата страхового відшкодування на СТО письмово погоджену зі Страховиком. В такому разі Страховик має право здійснювати авансову виплату страхового відшкодування в розмірі 70-ти відсотків від розміру страхового відшкодування.

Остаточна виплата страхового відшкодування здійснюється після надання документів, що підтверджують факт виконання відновлювального ремонту (акт виконаних робіт).

Відповідач вважає, що акт виконаних робіт є єдиним погодженим позивачем належним документом, що підтверджує факт виконання відновлювальних робіт та їх реальну вартість.

Засвідчує, що позивач при поданні позовної заяви до суду, не надав акт виконаних робіт який є єдиним підтвердженням факту виконаних робіт та передбачений його договором та правилами умов страхування ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна".

Відповідач здійснює посилання на п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідно до якого, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у ПОРЯДКУ, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак зазначає, що механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлений Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 р. N 142/5/2092 (далі - Методика).

Відповідно до п.п. 1.3., 1.4., 1.6., 2.4. Методики, її вимоги є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України. Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ. Фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників); відновлю вальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Пунктом 3.9 Методики передбачено, що фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації. Фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників.

Відповідач засвідчує, що матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля Volkswagen Caddy номер НОМЕР_2 згідно калькуляції КАП-16 від 22.04.2019р. підприємця Падзей М.О., становить 106 052 грн., в тому числі: вартість замінених складових - 49080 грн.; вартість робіт - 36 500 грн.; вартість матеріалів - 20 450 грн. Коефіцієнт зносу замінених складових частин, згідно звіту №207138 від 02.01.2019р. ТОВ СОС Сервіс Україна, становить 0,5742, що дорівнює (49 080 х 0,5742) = 28 181,74 грн. Розрахунок суми страхового відшкодування: 106 052 грн. - 28 181,74 грн. = 77 870,26 грн. Сума страхового відшкодування 77 870,26 грн. була перерахована ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" страховиком ПрАТ "Страхова група "ТАС".

Отже, ТОВ "Торговий дім "М`ясопродукт" відмовив ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" у виплаті страхового відшкодування в частині оплати вартості запасних складових, оскільки в загальній сумі страхового відшкодування не було враховано коефіцієнт зносу замінених складових частин, згідно звіту №207138 від 02.01.2019р., сума сплаченого ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності ТОВ "Торговий дім "М`ясопродукт" за полісом ОСЦПВ №АМ/9074455 від 09.09.2018р., а факт на підставі якого позивачем було здійснено страхове відшкодування не підтверджений належними доказами.

При цьому зазначає, що сума грошових вимог позивача, а саме 21 481,14 грн. відрізняється від коефіцієнту зносу замінених складових частин в сумі 28 181,74 грн. та в виплаті якої позивачу було відмовлено ПрАТ "Страхова група "ТАС".

Відповідач вважає, що ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" повинна була врегулювати питання відшкодування з страховиком ПрАТ "Страхова група "ТАС", з яким у ТОВ "Торговий дім "М`ясопродукт" укладено ОСЦПВ №АМ/9074455 від 09.09.2018р., а розмір страхової суми (ліміту відповідальності) страховика за шкоду завдану майну потерпілого становить 100 000 грн.

Отже, ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" не може вимагати від ТОВ "Торговий дім "М`ясопродукт" сплати сум фактичних витрат за заподіяну оцінену шкоду, оскільки розрахунок цієї суми було здійснено позивачем без застосування коефіцієнту фізичного зносу, розмір таких сум не перевищує розміру страхового ліміту, а факт на підставі якого позивачем було здійснено страхове відшкодування не підтверджений належними доказами.

Відтак відповідач пред`явлені позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними, засвідчує на відсутності підстав для задоволення позову, просить суд відмовити в його задоволені.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, у письмових поясненнях стосовно фактичних обставин справи звертає увагу суду на те, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок визначення розміру та здійснення страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, регулюються Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який відповідно до п. 2.1. ст. 2 цього Закону є спеціальним до таких відносин, тому в даному випадку має перевагу в застосуванні перед іншими Законами та нормативно-правовими актами, в тому числі щодо положень ЦК України про відшкодування шкоди.

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначається, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту -на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додають ся також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з п. 35.1. ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 36.1. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Пунктом 36.2. цієї ж статті встановлює, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний, зокрема-у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Засвідчує, що після отримання від ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" претензії в порядку суброгації, ПрАТ "Страхова група "ТАС" було розпочато її розгляд.

Зазначає, що відповідно до звіту №207138 від 02.01.2019р. коефіцієнт фізичного зносу складових автомобіля "Volkswagen Caddy", д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП становить 0,5742. Відповідно до калькуляції №КАП-000016 від 22.04.2019р., вартість відновлювального ремонту автомобіля внаслідок ДТП становить 106 052 грн.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

ПрАТ "Страхова група "ТАС", керуючись нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним до таких правовідносин, зокрема статтею 29, відшкодовує виключно витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу.

Відтак згідно Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 27 Закону України "Про страхування" та умовами укладеного договору страхування полісу AM 9074455 у ПрАТ "СГ "ТАС" виник обов`язок відшкодувати позивачу (як страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування) заподіяну внаслідок ДТП шкоду в розмірі вартості-відновлювального ремонту автомобіля "Volkswagen Caddy", д.н.з. НОМЕР_1 , з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу на суму 77 870,26 грн.

Також ПрАТ "СГ "ТАС" засвідчує, що у ПрАТ "СГ "ТАС" не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування в розмірі вартості відновлювального ремонту без врахування коефіцієнту фізичного зносу та ПДВ на замінені деталі, а виплативши відшкодування в розмірі 77 870, 26 грн., що дорівнює вартості відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу ПрАТ "СГ "ТАС" в повному обсязі виконало свої зобов`язання, передбачені Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України "Про страхування", а таке зобов`язання припинилося шляхом його належного та повного виконання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника відповідача, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про підставність пред`явлених позовних вимог.

При цьому, оцінюючи позицію сторін (учасників), викладену останніми у наданих суду заявах та поясненнях, досліджуючи матеріали справи, надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, спростовуючи та відхиляючи, а також підтримуючи ту чи іншу позицію сторін, викладену в обґрунтування пред`явленого позову та у заперечення позовних вимог, суд засвідчує наступне:

В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Судом враховується, що в даному випадку 19 липня 2018 року між ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" та ТОВ "Лейтц Інструменти Україна" було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ132207 із невід`ємною частиною договору страхування - Загальними умовами страхування, предметом якого виступило страхування автомобіля "Volkswagen Caddy", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

14 грудня 2018 року в м. Луцьку по вул. Рівненській, 58, трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля "Volkswagen Caddy", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ТОВ "Лейтц Інструменти Україна" (водій ОСОБА_1 ) та автомобіля "ТАТА LPT 613", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ТОВ "Торговий дім "М`ясопродукт" (водій ОСОБА_2 ).

Визначена обставина підтверджена долученою до матеріалів справи довідкою №903530 про дорожньо-транспортну пригоду Управління патрульної поліції у Волинській області.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.01.2019р. у справі №161/20537/18 водія ТОВ "ТД "М`ясопродукт" ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.

18 грудня 2018 року потерпіла внаслідок дорожньо-транспортної пригоди сторона - ТОВ "Лейтц Інструменти Україна" звернулась до ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" із заявою про настання страхового випадку по договору страхування Авто КАСКО та про пошкодження застрахованого транспортного засобу у зв`язку з дорожньо-транспортною подією, яка мала місце 14.12.2018р. та є страховим випадком відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ132207 від 19.07.2018р.

На підставі страхового акту №UA047/L02/01 від 10.05.2019р., розрахунку суми страхового відшкодування до зазначеного акту, а також з врахуванням звіту №207138 від 02.01.2019р. про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу (виконаний ТОВ "СОС Сервіс Україна", оцінювач ОСОБА_3 ) та калькуляції №КАП-000016 від 22.04.2019р., виконаної ФОП Паздей М.О., позивач, відповідно до платіжного доручення №30026 від 15.05.2019р. (із призначенням платежу: "Страх. відшкод. (ТОВ "Лейтц Інструменти Україна", НОМЕР_1 ) за авто.рем.роб. згідно рах. №КАП-016 від 22.04.2019, з ПДВ., дог. АМ132207 від 19.07.2018") здійснив потерпілій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди стороні - ТОВ "Лейтц Інструменти Україна" виплату страхового відшкодування в розмірі 99 351,40 грн.

Цивільно-правова відповідальність ТОВ "ТД "М`ясопродукт", як власника транспортного засобу - автомобіля "ТАТА LPT 613", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 відповідно до полісу №АМ/9074455 від 05.09.2018р. обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у період з 09.09.2018р. по 08.09.2019р. була застрахована у ПрАТ "Страхова група "ТАС". Одним із страхових випадків за вказаним полісом є спричинення шкоди майну третіх осіб із страховою сумою відшкодування 100 000 грн. на одного потерпілого та франшизою - 0,00 грн.

Відтак, 24 червня 2019 року ПрАТ "СК "ПЗУ Україна", у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій стороні на суму 99 351,40 грн. звернулась до страхової компанії ТОВ "ТД "М`ясопродукт" - ПрАТ "Страхова група "ТАС" із заявою про виплату страхового відшкодування (вимога в порядку суброгації №256/2019).

За наслідками розгляду відповідної вимоги ПрАТ "Страхова група "ТАС" здійснила виплату відшкодування в межах ліміту відповідальності, а саме у розмірі 77 870,26 грн. При цьому страховою компанією відповідача було враховано, що відповідно до Звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 02.01.2019р. №207138, коефіцієнт фізичного зносу складових пошкодженого застрахованого автомобіля "Volkswagen Caddy", д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП становив 0,5742. Відповідно до проведеної ФОП Паздей М.О. калькуляції №КАП-000016 від 22.04.2019р. вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля складала 106 052 грн.

Відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним до відповідних відносин, ст. 27 Закону України "Про страхування" та умов укладеного між ПрАТ "Страхова група "ТАС" та ТОВ "ТД "М`ясопродукт" договору страхування - полісу №АМ/9074455 від 05.09.2018р. обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у ПрАТ "СГ "ТАС" виник обов`язок відшкодувати позивачу (як страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування) заподіяну внаслідок ДТП шкоду в розмірі вартості-відновлювального ремонту автомобіля "Volkswagen Caddy" з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, а саме відшкодування в розмірі 77 870,26 грн.

Відтак, несплаченою (не повернутою) залишилась різниця між реальними виплаченими потерпілій стороні збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу 21 481,14 грн.

З метою врегулювання спірних відносин між сторонами позивачем на адресу відповідача скеровувалась письмова вимога про відшкодування суми 21 481,14 грн. в позасудовому порядку. Визначена вимога сторони залишилась з боку ТОВ "ТД "М`ясопродукт" без відповідної оплати.

В сукупності викладені обставини виступили підставою для подальшого звернення позивача до суду з відповідним позовом та позовними вимогами до ТОВ "ТД "М`ясопродукт" із засвідченням того, що ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" зверталося до страховика відповідача, яке виплатило позивачу страхове відшкодування (витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу транспортного засобу) у розмірі 77 870,26 грн., а невідшкодованою залишається різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 21 481,14 грн, яку позивач просить стягнути із відповідача, як завдавача шкоди.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

Стаття 27 Закону України "Про страхування" та стаття 993 ЦК України передбачають перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.

У деліктному зобов`язанні право вимоги до винної особи у особи, що відшкодувала шкоду потерпілому, виникає у порядку статті 1191 ЦК України. У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків, за якими страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування при настанні цивільно-правової відповідальності страхувальника та/або особи, відповідальність якої застрахована, такий страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання взяв на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоду.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

У статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Отже, страховик відповідача (ПрАТ "СГ "ТАС") за договором (полісом) страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також виступає відповідальною особою за завдані збитки.

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені у статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з п. 22.1 якої, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, страховик відповідача (ПрАТ "СГ "ТАС") за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтями 29, 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна від 24.11.2003р. №142/5/2092).

Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція висловлена у:

- постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 331/6395/18, від 19 липня 2021 року у справі №206/3219/15-ц, від 24 червня 2019 року у справі №562/2018/16-ц, від 17 жовтня 2019 року №439/1356/16-ц, від 19 липня 2021 року у справі №206/3219/15-ц;

- постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №331/2414/16-ц, від 24 жовтня 2019 року у справі №758/2874/16-ц;

- постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі №212/2534/16-ц.

Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Так, з установлених судом обставин справи вбачається, що страховиком відповідача (ПрАТ "СГ "ТАС") було виконано обов`язок згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 05 вересня 2018 року №АМ 9074455 та виплачено страхове відшкодування у розмірі, визначеному Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", тобто витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу.

Оскільки розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку з встановленням законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку, тобто відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00, суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Заперечення відповідача на пред`явлений позов з посиланнями на ті обставини, що у разі настання ДТП ПрАТ "Страхова група "ТАС" несе відповідальність за заподіяну третім особам шкоду в межах ліміту страхових сум, які зазначені у страховому полісі відхиляються судом.

В даному аспекті судом взято до уваги ті обставини, що спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" завжди обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством ( стаття 29); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд засвідчує, що відповідно до вищевказаного спеціального положення законодавець надав право виключно страховикам здійснювати відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортних засобів з урахуванням зносу.

Однак, порядок відшкодування залишку шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд констатує, що що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи нате, що вказані збитки с меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Оскільки розміру страхового відшкодування, виплаченого страховиком відповідача не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку з встановленням законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком відповідача, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку, тобто відповідачем.

Інші доводи та заперечення відповідача судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - задоволення позовних вимог з наведених вище підстав, впливу не мають.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України в повному об`ємі за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "М`ясопродукт".

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "М`ясопродукт" (Волинська область, Луцький район, смт. Торчин, вул. Данила Галицького, 16, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40, ) 21 481,14 грн. у відшкодування заподіяної шкоди та 2 270 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 25.10.2021р.

Суддя В. А. Войціховський