ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року

м. Черкаси справа № 925/771/21

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Довганя К.І., з секретарем судового засідання Дяченко Т.В. за участю представників: позивача не з`явився, відповідача не з`явився, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Байєр до Товариства з обмеженою відповідальністю Седна - Агро про стягнення 91757542,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Байєр звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Седна-Агро 91 757 542,94 грн., з яких 77 391 865,47 грн. основний борг та 14 365 677,47 грн. пеня за неналежне виконання грошового зобов`язання по договору поставки від 10.01.2019 за №K-SA/19.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе грошові зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару.

Справа розглядається в порядку загального позовного провадження.

05.07.2021 відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову повністю посилаючись на те, що позивачем не застосовано п.1 ч.1 ст.258 Цивільного кодексу України та зауважив, що нарахування суми неустойки здійснюється позивачем за період, який перевищує 1 рік, суперечить вимогам закону. Тобто, період з 14.02.2020 по 08.06.2021, за який нарахована пеня складає 481 день.

Відповідач вважає, що оскільки право на стягнення неустойки у позивача виникло з наступного дня після 14.02.2020, а до суду він звернувся лише 11.06.2021, то строк позовної давності щодо стягнення пені закінчився 15.02.2021.

Позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача, в якій не погодився із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов та зауважив, що пунктом 7.3. Договору сторони передбачили, що у разі невиконання Покупцем своїх зобов`язань за договором, Покупець має відшкодувати Продавцю заподіяні збитки, та починаючи з 60 (шістдесятого) дня прострочення, сплатити штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати. Відповідно до п. 7.6. Договору, частина 6 ст. 232 Господарського кодексу України не застосовується до цього Договору.

15 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 21 вересня 2021 року.

В судовому засіданні 21.09.2021 судом була оголошена перерва до 11:30 год. 29 вересня 2021 року.

Представник позивача в судове засідання після перерви не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, оскільки він у судовому засіданні 21.09.2021 підтвердив та аргументував свої позовні вимоги та надав пояснення щодо поданих доказів до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Про час, дату та місце розгляду справи сторони повідомлялись належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення про повідомлення відповідача на веб-сторінці Судова влада України.

Судом встановлено, що копія ухвали від 21.09.2021 направлялась відповідачу на адресу, яка міститься у позовній заяві, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - ЄДРПОУ), а також вказана самим відповідачем у відзиві на позов: 18002,м.Черкаси, бул.Шевченка,266. Проте, вказана ухвала була повернута до суду 27.09.2021 без вручення адресату із Довідкою відділення поштового зв`язку (ф.20) АТ «Укрпошта» з посилання на підставу невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

За приписами ч.3 та ч.7 ст. 120 та ч.11 ст. 242 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з положеннями частини шостої статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4); день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).

При цьому, суд враховує, що згідно ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Тобто, надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи.

З огляду на викладене, суд вважає, що неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою судом з додержанням вимог процесуального закону за належною адресою надсилалася ухвала від 21.09.2021 для вчинення відповідних дій та яка повернулася до суду через відсутність адресата за вказаною адресою, є дією у площині волевиявлення самого адресата, тобто має суб`єктивний характер.

Сам лише факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулась в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала таку адресу для кореспонденції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 911/3309/17, від 11.06.2020 у справі № 916/3200/17 та від 22.07.2021 у справі № 920/938/20).

Відтак, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю представників сторін за наявними матеріалами в порядку ст. 202 ГПК України.

Суд, оцінивши наявні у справі докази встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2019 між сторонами був укладений договір поставки № K-SA/19, відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити відповідачу засоби захисту рослин (далі - Товар) в строки та на умовах, визначених Договором та додатками до нього, що є його невід`ємною частиною, а відповідач зобов`язався прийняти цей Товар та оплатити його в порядку і на умовах, передбачених Договором та чинним законодавством України (далі - Договір).

За умовами п.4.1. Договору, відповідач зобов`язаний оплатити Товар шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача. Товар вважається оплаченим датою надходження платежу на розрахунковий рахунок позивача.

Згідно п.4.4. Договору, відповідач зобов`язується повністю розрахуватись за Товар у строки, визначені у Додатку №2 до Договору, якщо інше не обумовлено позивачем та відповідачем письмово.

Відповідно п.8.1. вказаного Договору, право власності на відповідну партію переходить від позивача до відповідача в момент настання тієї з двох подій, яка настане раніше: підписання відповідачем видаткової накладної, або підписання товаросупровідних документів.

Факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань по вище вказаному Договору не оспорюється відповідачем та підтверджується, дослідженими в судовому засіданні, накладними щодо поставки Товару на суму 109 278 707 ,25 грн., підписаними повноважними особами сторін:

- № від 29 01.2019 року на суму 18 608 793,60 грн.;

- № від 19.02.2019 року на суму 11 870 580,00 грн.;

- № від 19.02.2019 року на суму 15 275 403,12 грн.;

- № від 05.03.2019 року на суму 218 411,04 грн.;

- № від 06.03.2019 року на суму 4 179 971,04 грн.;

- № від 12.03.2019 року на суму 1 769 878,37 грн.;

- № від 18.03.2019 року на суму 208 218,82 грн.;

- № від 18 03.2019 року на суму 477 142,99 грн;

- № від 21.03.2019 року на суму 1 333 131,84 грн.;

- № від 21.03 2019 року на суму 264 118,94 грн.;

- № від 25.03.2019 року на суму 5 640 317,76 грн.;

- № від 26.03.2019 року на суму 3 878 550,00 грн.;

- № від 26.03.2019 року на суму 13 961 042,78 грн.;

- № від 28.03.2019 року на суму 16 795 682,40 грн.;

- № від 09 04.2019 року на суму 250 706,40 грн.;

- № від 11.04.2019 року на суму 196 986,24 грн.;

- № від 12.04.2019 року на суму 350 250,02 грн.;

- № від 17.04.2019 року на суму 6 519 097,92 грн.;

- № від 18.04.2019 року на суму 589 929, 12 грн.;

- № від 18.04.2019 року на суму 616 591,49 грн.;

- № від 18.04.2019 року на суму 904 992, 24 грн;

- № від 22.04.2019 року на суму 2 693 052,00 грн.;

-№ від 23.04.2019 року на суму 1 886 270,40 грн.;

- № від 02.05.2019 року на суму 789 588,72 грн.

П.7.1. Додатку №2 від 10 січня 2019 року до Договору визначено, що кінцевий строк оплати: за поставлений Товар (партії) у період:

- з 01.01.2019 до 31.03.2019 - 15 10.2019;

- з 0104.2019 до 30.04.2019 - 15.11.2019;

- з 01.05.2019 до 15.12.2019 - 15.12.2019.

Тобто, граничний строк розрахунків за поставлений товар протягом строку дії Договору мав бути 15.12.2019.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем були сплачені товари лише на загальну суму 7 706 948,06 грн., що підтверджується банківською довідкою від 31 травня 2021 року вих. №12324/2111.

На підставі договору про заміну боржника у зобов`язанні (переведення боргу) від 15 грудня 2020 року, частина боргу відповідача за Договором у розмірі 8 026 097,78 грн. була переведена на нового боржника.

Згідно договору про відступлення права вимоги №15/12-20 від 15 грудня 2020 року, ще одна частина боргу відповідача за Договором у розмірі 13 073 902,22 грн. (була відступлена на нового кредитора.

Відповідно листа від відповідача вих. №08/04/2019 від 08.04.2019 була погашена частина заборгованості відповідача за Договором у розмірі 201 410,45 грн.

Також в оплату за товари за Договором позивачем були прийняті від відповідача векселі на загальну суму 2 578 483,27 грн., що підтверджується Актом прийому-передачі векселів №1 від 02.05.2019 та Актом прийому-передачі векселів №2 від 12.07.2019 до Договору.

Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем по вказаному склала 77 391 865, 47 грн.

Позивач зазначив, що сторони намагались врегулювати спір у позасудовому порядку, проте порозуміння досягнуто не було.

За умовами п.7.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та цього Договору.

П.7.3. Договору сторони узгодили, що у разі невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, відповідач має відшкодувати позивачу заподіяні збитки та, починаючи з 60 (шістдесятого) дня прострочення, сплатити штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

За прострочення відповідачем суми платежу за отриманий Товар позивач здійснив наступний розрахунок штрафних санкцій виходячи з того, що оскільки кінцевий строк оплати за поставлений Товар настав 15.12.2019, то 60 (шістдесят) днів прострочення платежу настали 14.02.2020, і сума штрафних санкцій станом на дату складання цієї позовної заяви становить 14 365 677,47 грн.

Всього позивач просить стягнути з відповідача на його користь 91 757 542,94 грн.: 77 391 865,47 грн. боргу + 14 365 677,47 грн. штрафних санкцій (за період з 14.02.2020 по 08.08.2021).

За приписами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Ч.1 ст.181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ч.1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ст.ст. 173, 174, 181, 193 ГК України, ст.ст. 526, 530, 655, 692, 712 ЦК України містять такі положення.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений іншим строк оплати товару, та сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Оцінивши фактичні обставини справи та приписи вищенаведеного законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладеного договору поставки №K-SA/19 від 10.01.2019. Свої зобов`язання за цим договором позивач виконав належним чином та передав відповідачу Товар, що підтверджується оформленими та підписаними сторонами накладними.

Факт виконання позивачем належним чином договірних зобов`язань по вищевказаному Договору підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

Таким чином, борг відповідача перед позивачем за отриманий Товар, який підлягає стягненню, складає 77 391 865,47 грн.

Твердження відповідача щодо безпідставного нарахування позивачем за прострочення суми платежу за Товар штрафних санкцій в розмірі 14 365 677,47 грн. за вказаний період суд вважає помилковими, виходячи з наступного.

За правилами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч.1 ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Ст.549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ст. 230 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. З зазначеного Закону.

Договір про забезпечення виконання зобов`язання у виді неустойки (штраф та пеня) укладено між сторонами у письмовому вигляді відповідно до приписів ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, ст. 232 Господарського кодексу України.

Пунктом 7.3. Договору сторони передбачили, що у разі невиконання Покупцем своїх зобов`язань за договором, Покупець має відшкодувати Продавцю заподіяні збитки, та починаючи з 60 (шістдесятого) дня прострочення, сплатити штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Суд бере до уваги, що п.7.6 цього Договору сторони домовились, що частина 6 ст. 232 Господарського кодексу України не застосовується до цього Договору.

Відповідач у силу статті 42 Господарського кодексу України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик.

Крім того, п.7.1 та п.7.3 вказаного Договору поставки сторони спору погодили відповідальність за прострочення платежів.

Суд враховує, що згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Умови зазначеного Договору, які регулюють між сторонами строки та умови розрахунків є чинними і в установленому законом порядку не визнавалися судом недійсними.

Водночас дані умови договору є оспорювані, а не нікчемними (недійсними в силу закону).

Отже, відповідач взяв на себе зобов`язання, що виникає з чинного договору в будь-якому випадку своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений Товар відповідно до його умов, а тому не позбавлений був можливості внести на рахунок позивача кошти, залучені як позику, кредит, тощо.

Прострочення виконання грошового зобов`язання в спірний період не заперечується відповідачем, підтверджується матеріалами справи та наданим суду розрахунком боргу.

За приписами ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки господарським судом як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі №917/1068/17, від 22 січня 2019 року у справі №908/868/18).

Наявність у продавця можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в Рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Аналізуючи викладене, суд вважає посилання відповідача щодо нарахованого розміру неустойки такими, що не відповідають ні основній сумі договору, ні розміру збитків, які і складають заявлену невиконану суму зобов`язання, не є винятковими обставинами для зменшення розміру неустойки.

Ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Суд, дослідивши здійснений позивачем розрахунок штрафних санкцій, вважає його вірним.

Отже вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки за весь період прострочення виконання зобов`язань є обґрунтованою, відповідає вимогам чинного законодавства і умовам Договору, та підлягає до задоволення.

За приписами ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів належного виконання відповідачем зобов`язань по вказаному Договору до суду не подано.

Будь які зауваження чи заперечення відповідача щодо якості, кількості поставленого позивачем Товару відсутні.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Зобов`язання у відповідності з ст. 526 Цивільного Кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

З огляду на вищевикладені обставини справи і приписи законодавства суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати на оплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, ст.ст.233, 236-241 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Седна - Агро (; вул.Шевченка,266, м.Черкаси, 18002) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Байєр (; вул.Верхній Вал,4-Б, м.Київ,04071) 77 391 865,47 грн. (сімдесят сім мільйонів триста дев`яносто одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять грн. 47 коп.) боргу; 14 365 677,47 грн. (чотиринадцять мільйонів триста шістдесят п`ять тисяч шістсот сімдесят сім грн. 47 коп.) неустойки та 794 500,00 грн. (сімсот дев`яносто чотири тисячі п`ятсот грн.) витрат на оплату судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 27.10.2021.

Суддя К.І. Довгань