РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2021Справа № 910/5218/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" (65014, м. Одеса, вул. Канатна, 38, оф. №2)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СБПМ" (01032, м. Київ, бул. Тараса Шевченка, 33-Б, поверх. 14, кімн. 30)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Акціонерне товариство "Аграрний фонд" (03151, м. Київ, пров. Очаківський, 5/6)

про стягнення грошових коштів

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01 квітня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" (позивач) надійшла позовна заява №29 від 30.03.2021 до Товариства з обмеженою відповідальністю "СБПМ" (відповідач) про стягнення грошових коштів на суму в розмірі 209 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору зберігання №ВЗ 1/21.01.19 від 21 січня 2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5218/21 позовну заяву №29 від 30.03.2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СБПМ" про стягнення грошових коштів - залишено без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

07.04.2021 ухвалу суду у даній справі було направлено позивачу, за адресою, яка вказана в позовній заяві.

15.04.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява, на виконання вимог ухвали суду від 06.04.2021, про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 відкрито провадження у справі № 910/5218/21, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство "Аграрний фонд".

26.08.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання позивача про повернення витрат на професійну правничу допомогу.

12.05.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "СБПМ" не несе відповідальність за нестачу майна, оскільки відповідач неодноразово письмово попереджав позивача на необхідність вивезення (отримання зі зберігання аміачної селітри), зважаючи на поступове погіршення її якісних характеристик внаслідок закінчення терміну гарантійного зберігання та руйнування тари (пакування); позивачем не доведена наявність умислу або грубої необережності відповідача, що спричинила нестачу майна після закінчення строку його зберігання. Крім того, під час визначення кількості неповернутого зі зберігання майна позивачем не враховані норми природного убутку (збитку) мінеральних добрив, які встановлені діючою на даний час Постановою державного комітету СРСР з матеріально-технічного постачання № 15 від 20.03.1989 р. "Про затвердження норм природного убутку мінеральних добрив під час зберігання та перевезеннях автомобільним та залізничним транспортом". Також позивачем не доведений розмір заподіяних йому збитків та сам факт заподіяння.

Цією ж датою до суду надійшли пояснення третьої особи, у яких остання зазначає, що ТОВ "Хімальянс" в порушення договору зберігання №60-07/18 від 26.12.2018 допустило втрату амонію нітрат (селітри аміачної) у кількості 104,410 тонн, які належать на праві власності АТ "Аграрний фонд". Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю "СБПМ" та третьою особою не існує жодних правовідносин щодо зберігання мінеральних добрив, а саме амонію нітрат (селітри аміачної).

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/1562/21 від 07.09.2021 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 , матеріали судової справи №910/5218/21 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу №910/5218/21 передано на розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 суд прийняв до свого провадження справу №910/5218/21 та запропонувати позивачу надати відповідь на відзив.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.

11.10.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшла уточнена позовна заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 250 800,00 грн за порушення умов договору зберігання №ВЗ 1/21.01.19 від 21.01.2019.

Розглянувши вищевказану заяву про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що остання не підлягає прийняттю до розгляду та підлягає поверненню позивачу, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 46 ГПК України унормовано, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 статті 252 цього Кодексу визначено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відтак, приймаючи до уваги ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.04.2021, яка була отримана позивачем 24.04.2021, заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" про збільшення розміру позовних вимог вважається поданою після закінчення тридцятиденного строку з дня відкриття провадження у справі, а тому не може бути прийнята судом до розгляду та підлягає поверненню заявнику.

За приписами ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

26 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" (надалі- позивач) та Акціонерним товариством "Аграрний фонд" (надалі - третя особа) був укладений договір зберігання №60-07/18, відповідно до якого зберігач прийняв майно на зберігання.

В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" (надалі - поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СБПМ" (надалі - зберігач, відповідач) був укладений договір зберігання №ВЗ1/21.01.19 (надалі - договір зберігання № ВЗ1/21.01.19).

Відповідно до п. 1.1. 1.4 договору зберігання №ВЗ1/21.01.19, поклажодавець передає, партіями зберігачу різне майно товарної групи за кодом 31 УКТЗЕД "Добрива", яке зберігач приймає на відповідальне зберігання та зобов`язується повернути поклажодавцеві у схоронності. Термін, на який зберігач приймає майно на відповідальне зберігання зазначається в Акті приймання майна на відповідальне зберігання.

Підпунктом 2.1.11 договору зберігання №ВЗ1/21.01.19 передбачено, що зберігач повертає майно повністю або частково за першою вимогою поклажодавця не пізніше 2-х (двох) робочих днів з дня одержання такої вимоги.

Місце зберігання майна: Рівненська область, Рівненський район, с. Нова Любомирка.

Згідно з п. 2.1.3. договору зберігання №ВЗ1/21.01.19 зберігач забезпечує повне збереженя майна, а після закінчення зберігання повертає поклажодавцю те саме майно у тій самій якості. Майно повинно бути повернено у тому самому стані у якому воно було прийняте на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей. Зберігач також турбується про майно як про власне, вживає всіх заходів для його збереження від знищення, пошкодження, іншого зниження споживчих цінностей (п. 2.1.9 договору зберігання №ВЗ1/21.01.19).

Сторона, яка зазначала збитків від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за договором, має право вимагати відшкодування завданих збитків (п. 4.1. договору зберігання №ВЗ1/21.01.19).

Згідно з п. 4.2. договору зберігання №ВЗ1/21.01.19 зберігач несе відповідальність перед поклажодавцем у випадку втрати, знищення, псування майна:

а) за пошкодження майна, які призвели до погіршення споживчих якостей настільки, що використання його за призначенням стало не можливим (істотне пошкодження) - у розмірі повної вартості майна;

б) за інші пошкодження - у розмірі суми, на яку знизилась вартість майна.

Зазначені суми розраховуються виходячи із вартості майна на дату початку зберігання (п. 4.2.1. договору зберігання №ВЗ1/21.01.19).

Відповідно до п. 7.9 договору зберігання №ВЗ1/21.01.19 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного його виконання сторонами.

На виконання умов договору зберігання №ВЗ1/21.01.19 в період з лютого по березень 2019 року позивач передав на зберігання відповідачу амонію нітрату (селітри аміачну) в загальній кількості 1 112,000 тонн, в тому числі 978,000 тонн у біг-бегах по 1000 кг та 134,00 тонни у мішках по 50 кг, що підтверджується підписаними між сторонами Актами прийому-передачі на збереження до договору зберігання №ВЗ1/21.01.19 від 21.01.2019.

Листами № 934/1 від 27.08.2020 та № 1018 від 25.09.2020 відповідач звертався до позивача з пропозиціями щодо розірвання договору та пропонував забрати майно, яке було прийняте на зберігання по вищевказаному договору.

У серпні 2020 року позивачу було повернуто зі зберігання амоній нітрат (селітру аміачну) в кількості 50 (п`ятдесят) тонн, що підтверджується підписаними між сторонами Актами повернення майна зі збереження до договору зберігання № ВЗ 1/21.01.19 від 21 січня 2019 року.

В період з грудня 2020 року по квітень 2021 року відповідачем було також повернуто позивачу амоній нітрат (селітру аміачну) в кількості 1 040,000 тонн, що підтверджується підписаними сторонами актами повернення майна зі зберігання.

З переданого на зберігання майна у кількості 1 112,00 тонн, відповідачем було повернено лише 1 090,000 тонн, що стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" до відповідача з вимогою №03 від 11.02.2021 про повернення майна з відповідного зберігання у залишковій кількості 22,000 тонн.

15 лютого 2021 року листом вих. №61 відповідач повідомив позивача про неможливість виконання вищевказаної вимоги, оскільки на складі відсутнє майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс".

17 лютого 2021 року позивач звернувся до відповідача з претензією №1, у якій просив останнього невідкладно перерахувати кошти у розмірі 209 000,00 грн за порушення умов договору зберігання №ВЗ 1/21.01.19 від 21.01.2019, а саме за втрату (нестачу) переданого на відповідальне зберігання майна амонію нітрату (селітри аміачну) у кількості 22,000 тонн.

За доводами позивача, вищевказана претензія була залишена з боку відповідача без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 209 000,00 грн за втрату майна, що зберігалось Товариством з обмеженою відповідальністю "СБПМ" за договором зберігання №ВЗ 1/21.01.19 від 21.01.2019.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір №ВЗ 1/21.01.19 від 21.01.2019 за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Судом встановлено, що на підставі Актів прийому-передачі на збереження до договору зберігання №ВЗ1/21.01.19 від 21.01.2019 позивач в період з лютого по березень 2019 року передав відповідачу амонію нітрату (селітри аміачну) в загальній кількості 1 112,000 тонн, в тому числі 978,000 тонн у біг-бегах по 1000 кг та 134,00 тонни у мішках по 50 кг.

Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно зі ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Пунктом 1.3. договору зберігання №ВЗ 1/21.01.19 від 21.01.2019 року встановлено, що термін на який зберігач приймає майно на відповідальне зберігання зазначається в Акті приймання майна на відповідальне зберігання.

Як вбачається з доданих до матеріалів справи актів прийому-передачі на збереження майна по вищевказаному договору ні одним з них термін зберігання не було встановлено.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що листами від 27.08.2020 за № 934/1 та від 25.09.2020 за №1018 Товариство з обмеженою відповідальністю "СБПМ" зверталось до позивача з проханням забрати прийняте по вищевказаному договору майно зі зберігання.

В період з серпня 2020 року по квітень 2021 року позивачу було повернуто зі зберігання амоній нітрат (селітру аміачну) в кількості 50 (п`ятдесят) тонн та в кількості 1 040,000 тонн, що підтверджується підписаними між сторонами Актами повернення майна зі збереження.

Інша частина амонію нітрату (селітри аміачної) у кількості 22,00 тонни у відповідача відсутня, про що визнається сторонами та було встановлено в ухвалі Господарського суду Одеської області від 22.02.2021 у справі №916/3060/20, відповідно до якої було закрито провадження у справі в частині зобов`язання ТОВ "ХІМАЛЬЯНС" забрати з місця зберігання 1 062,000 тони амонію нітрату (аміачної селітри).

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, ухвала Господарського суму м. Києва від 22.02.2021 у справі №916/3060/20, яка набрала законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені нею факти повторного доведення не потребують.

Відповідно до ч.1 ст.949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

За змістом статті 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до ч.1 ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Відповідно до п. 13.1. та 13.2 Національного стандарту України "Амонію нітрат (селітра аміачна). Технічні умови. ДСТУ 7370:2013", виробник гарантує відповідність нітрату амонію вимогам цього стандарту у разі дотримання умов транспортування та зберігання. Гарантійний термін зберігання нітрату амонію - шість місяців із дня виготовлення.

Пунктом 10.4 вказаного вище стандарту передбачено, що нітрат амонію, упакований в поліетиленову (поліпропіленову) тару, зберігають у критих, сухих і чистих складах, які захищають продукт від зволоження протягом гарантійного терміну зберігання.

Нітрат амонію, упакований в паперові мішки або відвантажений насипом, зберігають на складах із регульованими температурами (не більше 30°С) і вологістю повітря (не більше 50%) протягом гарантійного терміну зберігання.

Дозволено зберігати нітрат амонію в м`яких контейнерах і пакетах, упакованих у термоусадну плівку на відкритих майданчика протягом одного місяця.

За доводами відповідача, за час зберігання амонію нітрат (селітра аміачна), в багатьох тарних пакування (поліпропіленові біг-бегі) утворилися розриви, які спричинили висипання останньої на площадку та піддони у місці зберігання. Зважаючи на фізико-хімічні властивості аміачної селітри та з метою запобігання виникненню вибуху/пожежі, розсипи селітри змивалися з площадки водою.

З метою визначення стану та якісних характеристик майна, яке продовжувало знаходитися на зберіганні у відповідача на підставі договору зберігання, у Рівненській торгово-промисловій палаті відповідачем було замовлено експертизу якості товару амонію нітрат (селітри аміачної) лабораторним методом, стан пакування, зовнішній вигляд тари та добрива.

За результатами проведеної експертизі відповідачем було отримано Експертний висновок №1-222 від 08 вересня 2020 року, складений Рівненською торгово-промисловою палатою.

Зі змісту Експертного висновку вбачається, що проведеним візуальним оглядом встановлено, що амонію нітрат (селітра аміачна) упакований у поліпропіленові мішки з поліетиленовим вкладнем та спеціалізовані м`які контейнери та зберігається на дерев`яних піддонах на майданчику з твердим покриттям.... Тара герметично запакована, але в багатьох тарних пакування повністю зруйнований поліпропіленовий верх, який розсипається тонкими дрібними смужками, в поліетиленовому вкладені утворилися розриви. На тарних етикетках неможливо визначити дату виготовлення добрив. Згідно ДСТУ 7370:201З п. 13.2 гарантійний термін зберігання - 6 місяців з дня виготовлення. Дозволено зберігати на відкритих майданчиках протягом одного місяця та у крутих складах протягом гарантійного терміну зберігання згідно ДСТУ 7370:2013 п.10.4. Аміачна селітра із розривів висипається у вигляді суміші порошкоподібного продукту і гранул на площадку, що приводить до зменшення маси в тарі, розсипи розпливаються (амонію нітрат - гігроскопічна речовина). За рахунок гігроскопічності в деяких пакування гранульований продукт перетворився в тверду монолітну масу, що призвело до злежування ".

Крім того в Експертному висновку також зазначено, що за результатами лабораторних досліджень відібраних проб встановлено:

- масова частка води у досліджуваних пробах становить 1,09 - 1,60%, що не відповідає вимогам ДСТУ 7370:2013, тобто у аміачній селітрі відмічено значне збільшення масової частки води на 0,8 - 1,3% в абсолютних величинах. Масова частка води згідно норми не більше ніж 0,3%;

- гранулометричний склад досліджуваних проб амонію нітрату не відповідає вимогам ДСТУ 73 70:2013. Масова частка гранул розміром менше 1 мм складає 25,91 - 33,0%, що в 6- 8 разів більше норми. Норма не більше 3-4%.

Також, у висновку за результатами комплексного лабораторного дослідження якості мінеральних добрив від 10.09.2020 р. № 158-16/03/422, складеного Рівненською філією Державної установи "Держгрунтохорона" зазначено, що утворення поривів в тарі і висипання аміачної селітри у вигляді суміші порошкоподібного продукту і гранул на площадку призводить до руйнування дерев`яних піддонів та покриття площадки.

До Експертного висновку були додані Свідоцтва про якість мінерального добрива від 10.09.2020 № 158-16/03/420 та №158-16/03/421, з яких вбачається невідповідність фактичних якісних показників амонію нітрату (селітри аміачної), яка була передана на зберігання відповідачем, вимогам нормативної документації на зазначений вид продукції.

Судом встановлено, що у п. 4.3 договору сторони передбачили, що відповідач відповідає перед позивачем при простроченні останнього лише у випадку псування майна внаслідок умислу або грубої необережності.

Згідно з ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначеного відповідно до вимог законодавства.

Судом встановлено, що у п. 4.2. договору сторони передбачили, що відповідач несе відповідальність перед позивачем у випадку втрати, знищення, псування майна: а) за пошкодження майна, які призвели до погіршення споживчих якостей настільки, що використання його за призначенням стало не можливим (істотне пошкодження) - у розмірі повної вартості майна; б) за інші пошкодження - у розмірі суми, на яку знизилась вартість майна.

Зазначені суми розраховуються виходячи із вартості майна на дату початку зберігання (п. 4.2.1. договору зберігання №ВЗ1/21.01.19).

З позовної заяви вбачається, що сума збитків у розмірі 209 000,00 грн була розрахована позивачем виходячи з середньої вартості аміачної селітри в розмірі 9 500,00 грн за 1 тонну, яка визначена на підставі прайс-листів виробників.

При цьому, вартість аміачної селітри, яка була передана на зберігання, ні договором зберігання, ні актами приймання-передачі на зберігання майна, визначена не була.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що на момент отримання позивачем майна зі зберігання якість останнього не відповідала вимогам, встановленим нормативними документами на такий вид мінеральних добрив, розрахована Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" сума збитків, яка обчислена виходячи з середньої ціни аміачної селітри належної якості, не є обґрунтованою та доведеною для визначення розміру збитків, заподіяних внаслідок неповернення аміачної селітри зі зберігання за договором №ВЗ1/21.01.19 від 21.01.2019.

Згідно з ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За умовами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності в діях відповідача складу господарського правопорушення стосовно нестачі майна у кількості 22,00 тонни, а також судом не встановлений сам факт втрати відповідачем переданого на зберігання майна в зазначеній кількості, за наявності його умислу або грубої необережності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача майнової відповідальності у вигляді відшкодування вартості втраченого майна у розмірі 209 000,00 грн.

За таких обставин, враховуючи встановлені вище судом обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс".

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс", витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.11.2021

Суддя Л. Г. Пукшин