СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Харків Справа № 5023/277/11

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Зубченко І.В.

за участю секретаря судового засідання Казакової О.В.

та представників сторін:

позивача - Черкасов С.А. (ліквідатор)

відповідача - Невечеров Д.В.,

та представника комітету кредиторів - Озеркіна С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.2778) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2021 (головуючий суддя Бринцев О.В., суддя Новікова Н.А., суддя Лаврова Л.С., повний текст складено 16.08.2021) у справі №5023/277/11

за позовом Кредитної спілки "Слобода-Кредит"

до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк"

про стягнення 4 917 427, 17 грн.

в межах справи про банкрутство, порушеної

за заявою 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

3. ОСОБА_3

до Кредитної спілки "Слобода-Кредит"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Харківської області від 28.09.2011 у справі №5023/277/11 Кредитну спілку "Слобода-Кредит" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

12.04.2021 Кредитна спілка "Слобода-Кредит" звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк", в якій просила суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 576024, 70 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4 341 402, 47 грн. за період з 16.05.2012 по 09.11.2017.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 16.05.2012 він перерахував з власного депозитного рахунку позивачу грошові кошти в сумі 3 500 000 грн. на виконання договору №15/08-11/3 від 04.08.2008 про заставу майнових прав та договору про відступлення права вимоги №15/08-11 від 04.08.2008, які в подальшому були визнані недійсними постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.04.2014 у справі №5023/4094/12. Як зазначає позивач, відповідач добровільно грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі №922/4082/14 стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 3500000 грн.; в процесі примусового виконання вказаного рішення суду грошові кошти були перераховані позивачу 09.11.2017. За вказаних обставин, позивач вважає, що в період з 16.05.2012 по 09.11.2017 відповідач неправомірно користувався належними позивачу грошовими коштами, що є підставою для нарахування йому 3% річних та інфляційних втрат. Правовими підставами позову позивач вказує положення ст.ст.216, 625 ЦК України та ст.536 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.08.2021 у справі №5023/277/11 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" на користь Кредитної спілки "Слобода-Кредит" 3% річних в розмірі 575 737,03 грн. та 4 341 402,47 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції, посилаючись на положення ст.ст.216, 236 ЦК України, зазначив про те, що у відповідача 16.05.2012 виникло грошове зобов`язання з повернення позивачу одержаних на виконання недійсних договорів коштів в сумі 3 500000 грн., а отже, з 16.05.2012 по 09.11.2017 відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати, що є підставою для нарахування йому 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України.

Здійснивши перевірку виконаного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд прийшов до висновку про те, що в цілому розрахунок виконаний вірно, за виключенням нарахувань відсотків річних за останній день періоду - день оплати (09.11.2017), у зв`язку з чим, здійснивши власний розрахунок встановив, що розмір 3% річних становить 575 737,03 грн.

В оскаржуваному рішенні Господарський суд Харківської області відмовив в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, пославшись на те, що право позивача на одержання від відповідача плати за безпідставне користування грошовими коштами відповідача у вигляді трьох процентів річних та компенсації інфляційних втрат виникло не з моменту заволодіння відповідачем коштами позивача (16.05.2012), а після фактичного настання складу умов, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, - з моменту пред`явлення "вимоги". Такий склад, як зазначив суд першої інстанції, був утворений з 27.07.2018 - з моменту надіслання позивачем відповідачу вимоги про сплату грошових коштів. За наведеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що станом на день звернення до суду із цим позовом (12.04.2021) встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності позивачем не пропущено.

Відповідач із вказаним рішенням не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що положення ст.625 ЦК України застосовуються у разі прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, в той час, як обов`язок відповідача повернути грошові кошти виник з підстав, встановлених ст.216 ЦК України. Також, як зазначає апелянт, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не врахував, що сума заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат перевищує суму вкладу, який утримувався банком, що свідчить про наявність підстав для зменшення розміру 3% річних.

Стосовно відмови у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності, відповідач вказує на неврахування судом першої інстанції практики Верховного Суду при розгляді аналогічних спорів, відповідно до якої, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує, зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вказує на те, що в період з 16.05.2012 по 09.11.2017 банк неправомірно використовував грошові кошти позивача та повернув їх лише в процесі примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі №922/4082/14. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Від комітету кредиторів Кредитної спілки "Слобода-Кредит" надійшла заява від 19.10.2021 з проханням залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2021 у цій справі - залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

29.07.2008 між ВАТ АБ "Укргазбанк" (банк) та КС "Слобода-Кредит" (вкладник) укладений договір банківського строкового вкладу №11/1-К (далі - договір банківського вкладу) (а.с.6 т.167).

Предметом вказаного договору є розміщення вкладником тимчасово вільних коштів в сумі 3 500 000 грн на депозитний рахунок у відділені №11 Харківської філії ВАТ АБ "Укргазбанк" на умовах цього договору. Строк розміщення депозиту - з дати фактичного надходження депозиту в повній сумі на депозитний рахунок по 02.08.2010.

На виконання умов вказаного договору, позивач платіжним дорученням №474 від 04.08.2008 перерахував грошові кошти в розмірі 3 500 000 грн на депозитний рахунок, відкритий у відділені №11 Харківської філії ВАТ АБ "Укргазбанк" (а.с.9 т.167).

04.08.2008 між ВАТ АБ "Укргазбанк" (заставодержатель) та КС "Слобода-Кредит" (заставодавець) укладений договір від 04.08.2008 №15/08-11/З про заставу майнових прав (грошових коштів по депозитному договору) (далі - договір застави, а.с.10 т.167).

Вказаний договір, відповідно до його п.1.1, забезпечує всі вимоги заставодержателя, як кредитора за умовами кредитного договору від 04.08.2008 №15/08-11, укладеного між заставодержателем та фізичною особою ОСОБА_4 (позичальником). За умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний заставодержателю не пізніше 29.07.2010, або в інші строки/терміни повернути кредит у розмірі 3 500 000 грн, сплатити проценти за користування кредитом, а також штрафи та пені в розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договором.

Також 04.08.2008 між ВАТ АБ "Укргазбанк" (заставодержатель) та КС "Слобода-Кредит" (заставодавець) був укладений договір №15/08-11 відступлення права вимоги (далі - договір відступлення вимоги, а.с.12 т.167).

Відповідно до п.1.1 вказаного договору, заставодавець відступає заставодержателю свої права на грошові кошти в розмірі 3 500 000 грн, розміщені заставодавцем на депозитному рахунку у відповідності з умовами депозитного договору від 29.07.2008 №11/1-К. Заставодержатель набуває право вимоги за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору №15/08-11 від 04.08.2008.

Відступлення права вимоги здійснюється в сумі 3 500 000 грн. (п.1.2 договору відступлення права вимоги).

На підставі договорів про заставу майнових прав та про відступлення права вимоги, відповідач 16.05.2012 перерахував на свою користь депозитні кошти позивача в розмірі 3 500 000 грн (розміщені останнім на підставі договору банківського вкладу), з призначенням платежу: «погашення простроченої заборгованості позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором», що підтверджується банківською випискою з особового рахунку КС "Слобода-Кредит" (а.с.13 т.167).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.04.2014 у справі №5023/4094/12 визнано недійсними договір №15/08-11/3 від 04.08.2008 року про заставу майнових прав (грошових коштів по депозитному договору) та договір відступлення права вимоги №15/08-11 від 04.08.2008 року, укладені між Кредитною спілкою "Слобода-Кредит" та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" в особі Харківської філії (а.с.14 т.167).

Як зазначає позивач, відповідач грошові кошти в розмірі 3500000 грн. добровільно не повернув, у зв`язку з чим позивач звертався до суду із відповідним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі №922/4082/14, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 та постановою Вищого господарського суду від 17.10.2018, стягнуто з ПАТ АБ "Укргазбанк" на користь КС "Слобода-Кредит" 3 500 000 грн. (а.с.18 т.167).

На виконання вказаного рішення, 14.08.2017 Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ (а.с.24 т.167).

Постановою державного виконавця Київського відділу ДВС м.Харкова ГТУЮ у Харківській області від 26.09.2017 відкрито виконавче провадження №54782440 з виконання наказу Господарського суду міста Києва №922/4082/14 від 14.08.2017 (а.с.26 т.167).

09.11.2017 в ході примусового виконання рішення суду у справі №922/4082/14 Київський відділ ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області перерахував на рахунок КС "СЛОБОДА-КРЕДИТ" грошові кошти в розмірі 3 505 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням №4056 від 09.11.2017 (а.с.27 т.167).

Постановою державного виконавця від 09.11.2017 закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 14.08.2017 у справі №922/4082/14 (а.с.29 т.167).

27.07.2018 позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату грошових коштів (в порядку ст.ст.530, 536, 625 ЦК України), в якій посилаючись на неправомірне користуванням відповідачем грошовими коштами Кредитної спілки "Слобода-Кредит" за період з 16.05.2012 по 09.11.2017 вимагав сплатити 3% річних в розмірі 576 024,70 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4 341 402,47 грн. (а.с.30 т.167).

Вказана вимога була отримана відповідачем 30.07.2018, що підтверджується фіскальним чеком, поштовою накладною від 27.07.2018 та інформацією із офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» (а.с.31-32 т.167).

У вимозі від 30.07.2018 позивач уточнив банківський рахунок для зарахування грошових коштів (а.с.33 т.167).

Відповідач в добровільному порядку вимоги позивача про сплату грошових коштів не задовольнив, що стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

Судова колегія враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі №922/4082/14, грошові кошти у розмірі 3 500 000 грн. були власністю позивача, які він тимчасово розмістив на рахунку у відповідача на підставі договору банківського строкового вкладу №11/1-К.

16.05.2012 відповідач списав з банківського рахунку позивача грошові кошти в розмірі 3 500 000 грн. на виконання договору №15/08-11/3 від 04.08.2008 року про заставу майнових прав (грошових коштів по депозитному договору) та договору про відступлення права вимоги №15/08-11 від 04.08.2008.

Вказані договори були визнані недійсними постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.04.2014 у справі №5023/4094/12.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка небула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте згодом відпала.

В період з 16.05.2012 по 02.04.2014 відповідач безпідставно володів грошовими коштами позивача в розмірі 3 500 000 грн. в силу положень ст.1212 ЦК України, оскільки договір №15/08-11/3 від 04.08.2008 року про заставу майнових прав (грошових коштів по депозитному договору) та договір про відступлення права вимоги №15/08-11 від 04.08.2008 визнано недійсними в судовому порядку 03.04.2014.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, ...

Враховуючи наведене, 03.04.2014, з дня набрання чинності постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.04.2014 у справі №5023/4094/12 у відповідача, в силу ч.1 ст.216 ЦК України, виникло грошове зобов`язання з повернення позивачу грошових коштів в розмірі 3 500 000 грн.

Відповідач в добровільному порядку грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі №922/4082/14 стягнуто з ПАТ АБ "Укргазбанк" на користь КС "Слобода-Кредит" 3 500 000 грн. (а.с.18 т.167).

За змістом статті 11 ЦК зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №914/1487/17).

Враховуючи наведене, грошове зобов`язання відповідача з повернення коштів виникло 03.04.2014 на підставі ч.1 ст.216 ЦК України та існувало до його повного виконання - 09.11.2017.

В позовній заяві, як на правову підставу для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 16.05.2012 по 09.11.2017, позивач посилається, як на положення ст.536 ЦК України, так і ст.625 ЦК України.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Отже, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04.09.2018 у справі №6/3563).

Згідно з ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №905/1313/18, від 29.05.2018 у справі №909/445/17.

У цій справі правовідносини сторін виникли на підставі договорів, які визнані недійсними в судовому порядку; розмір процентів не встановлено сторонами в договірному порядку; правовідносини сторін не є правовідносинами позики у розумінні ст.1048 ЦК України чи кредитними відносинами у розумінні ст.ст.1054, 1057 ЦК України, у зв`язку з чим, правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.536 ЦК України - відсутні.

У даному випадку позивач має право нараховувати відповідачу 3% річних та інфляційні втрати на підставі ст.625 ЦК України.

Позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати за період з 16.05.2012 по 09.11.2017.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач у відзиві на позов просив застосувати позовну давність до вимог позивача.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127//15672/16-ц, у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №917/1421/18.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі 127/15672/16-ц, постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі №910/4391/19 сформульований висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивач звернувся до суду із цим позовом 12.04.2021, про що свідчить штамп канцелярії суду.

Тобто, трирічний строк, який передував позову розпочався 12.04.2018 та сплинув 11.04.2021.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2017 припинилося грошове зобов`язання відповідача з повернення позивачу грошових коштів, у зв`язку із їх перерахуванням останньому державним виконавцем в процесі примусового виконання рішення суду у справі №922/4082/14.

Таким чином, 09.11.2017 усунуто прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, а отже, і припинилося право позивача на нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про застосування строку позовної давності та відмови в позові з цих підстав.

Висновки суду першої інстанції про те, що строк позовної давності розпочинає свій перебіг після сплинення 7-денного строку з дня отримання боржником вимоги про сплату 3% річних та інфляційних втрат, не узгоджуються з приписами чинного законодавства та суперечать зазначеним правовим позиціям Верховного Суду при розгляді спорів у подібних правовідносинах.

Відповідно до ч.5 ст.267 ГПК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права.

У цій справі відсутні підстави для визнання поважними причин пропущення строку позовної давності, оскільки постановою Господарського суду Харківської області від 28.09.2011 у справі №5023/277/11 Кредитну спілку "Слобода-Кредит" визнано банкрутом та призначено ліквідатора, який мав право та можливість звернутися до суду із цим позовом, в тому числі, у 2014 році, коли у відповідача виник обов`язок з повернення грошових коштів позивачу.

З огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, положень ст.ст.625, 267, 530 ЦК України, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2021 року у справі №5023/277/11 з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.282 Господарського процесуального кодексу України, у випадку скасування судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

При зверненні до суду із цим позовом позивачем згідно з платіжним дорученням від 11.04.2021 №4 (а.с.42 т.167) був сплачений судовий збір у розмірі 7376,14 грн. та заявлено суду першої інстанції клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви (а.с.40 т.167).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 відстрочено КС "Слобода-Кредит" сплату судового збору в розмірі 66 385,27 грн. на строк до ухвалення судового рішення у справі.

Станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі №5023/277/11 позивач судовий збір не доплатив, що є підставою для стягнення з нього на користь Державного бюджету України судовий збір за подання позову в розмірі 66 385,27 грн.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.4 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2021 року у справі №5023/277/11 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки "Слобода-Кредит" (61050, м.Харків, проспект Московський, буд.65, кв.4, ) на користь Державного бюджету України судовий збір за подання позову в розмірі 66 385,27 грн.

Стягнути з Кредитної спілки "Слобода-Кредит" (61050, м.Харків, проспект Московський, буд.65, кв.4, ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" (03087, м.Київ, вул.Єреванська, 1, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 110635,65 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.11.2021

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя І.В. Зубченко