ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2021 р. м. Житомир Справа № 906/802/21

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін справу

за позовом Приватного підприємства "Спецкомп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велгран"

про стягнення 190 232,59грн

Приватне підприємство "Спецкомп" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велгран" з позовом про стягнення 190 232,59грн, з яких: 153 640,58грн основного боргу, 12 417,18грн пені, 6 429,34грн 3% річних, 17 745,49грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на невиконання відповідачем умов договору поставки №2 від 04.02.2020.

В якості правових підстав позову позивач зазначає ст.625 Цивільного кодексу України, ст.173, 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою суду від 16.08.2021 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та заперечень щодо її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Згідно ч.2, 3 ст.252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

07.09.2021 до суду повернулася ухвала від 16.08.2021, яка направлялася відповідачу на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 38-40), з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 55-58).

17.09.2021 до суду повернулася ухвала від 16.08.2021, яка направлялася на адресу позивача, з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 59-62).

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №28283739, №28283676 від 01.11.2021 адреси місцезнаходження позивача і відповідача не змінилися, відомості про припинення юридичної особи відсутні (а.с. 63-66).

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Статтею 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно п.10 ч.2 ст.9 даного Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: місцезнаходження юридичної особи.

Як визначено ч.1 ст.10 даного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною (в даному випадку, внесеною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, суд зазначає, що сторони мали доступ до судових рішень та мали можливість ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Крім того, в матеріалах справи міститься підтвердження позивача отримання від суду ухвали від 16.08.2021 засобами електронного зв`язку (а.с. 51).

Враховуючи вищевикладене, сторони належним чином повідомлено про відкриття провадження у справі №906/802/21.

Відповідач у строк, встановлений ст.165 Господарського процесуального кодексу України, відзив на позов не подав. Поряд з цим, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи приписи ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

04.02.2020 між Приватним підприємством "Спецкомп" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велгран" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №2 (далі - Договір) (а.с. 11-12), відповідно до положень якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти і оплатити продукцію (надалі - товар) окремими партіями згідно заявок, у порядку та на умовах, визначених цим договором.

За змістом п.2.1 Договору ціна товару є договірною і відображається в рахунку, видатковій накладній і податковій накладній.

Загальна вартість поставленого товару за даним договором орієнтовно становить 600 000,00грн, у тому числі ПДВ 100 000,00грн. Сума договору остаточно визначається загальною вартістю фактичного поставленого товару згідно цього договору (п.2.2 Договору).

За умовами п.3.3 Договору датою поставки товару і датою переходу права власності на нього вважається дата, вказана в товаросупровідних документах.

Відповідно до п.4.1 Договору покупець здійснює 100% передплату за поставлений товар у межах даного договору або протягом не більше 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня поставки товару.

Згідно п.9.7 Договору останній вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки №2 від 04.02.2020 постачальник передав, а покупець, у свою чергу, прийняв товар на загальну суму 173 640,58грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-0000003 від 04.02.2020 (на суму 114 240,58грн) і №РН-0000004 від 04.02.2020 (на суму 59 400,00грн) (а.с. 13, 15).

Для оплати зазначеного вище товару позивачем відповідачу виставлено рахунки-фактури №СФ-0000007 від 04.02.2020 (на суму 114 240,58грн) та СФ-0000008 від 04.02.2020 (на суму 59 400,00грн) (а.с. 14, 16), які оплачені останнім частково - на загальну суму 20 000,00грн.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки №2 від 04.02.2020, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Приписами ч.1 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ГПК України).

Враховуючи викладені вище обставини справи, зміст п.4.1 договору поставки №2 від 04.02.2020 та норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що строк виконання зобов`язання щодо оплати за поставлений товар у відповідача закінчився 19.02.2020. Разом з тим, ТОВ «Велгран» свого обов`язку з оплати поставленого позивачем товару вчасно та належним чином не виконав.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Врахувавши вищевикладене, суд вважає такою, що підлягає задоволенню, позовну вимогу про стягнення 153 640,58грн (173 640,58грн - 20 000,00грн) боргу.

Крім того, позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача 12 417,18грн пені, 6 429,34грн 3% річних, 17 745,49грн інфляційних втрат.

За змістом ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 6.3 Договору передбачено, що у випадку, якщо покупець порушує строки оплати, вказані у п.4.1 договору, він зобов`язаний виплатити постачальнику пеню в розмірі 0,5% за кожен день прострочення від загальної суми неоплаченого вчасно товару, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у даний період.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши зазначений позивачем у позовній заяві розрахунок розміру пені за період 19.02.2020 - 19.08.2020, суд вважає його правильним та обґрунтованим. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 12 417,18грн пені підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №4 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" (з відповідними змінами), інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши зазначені позивачем у позовній заяві розрахунки розміру 3% річних, інфляційних втрат за період 19.02.2020-12.07.2021, суд вважає їх правильними та обґрунтованими. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 17 745,49грн інфляційних втрат, 6 429,34грн 3% річних підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст.81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, судовий збір слід покласти на відповідача.

Що стосується витрат на надання правової допомоги у розмірі 9000,00грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00грн до матеріалів справи долучено наступні документи: договір №113 про надання правової допомоги від 12.07.2021 (а.с. 27-31), акт (опис) виконаних робіт до договору №113 про надання правової допомоги від 14.07.2021 (а.с. 32), копію платіжного доручення №762 від 15.07.2021 (на суму 6 000,00грн) (а.с.33) та копію ордеру серія АЕ №1062689 від 12.07.2021 (а.с. 10).

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Дія Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. За таких обставин судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015), а також висновки Європейського суду з прав людини, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої Європейського суду з прав людини вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08. 2019 у справі №915/237/18.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Як судом зазначалося вище, позивачем на підтвердження доказів понесених ним витрат надано суду акт (опис) виконаних робіт до договору №113 про надання правової допомоги від 14.07.2021 (а.с. 32), копію платіжного доручення №762 від 15.07.2021 на суму 6 000,00грн (а.с. 33). Інші платіжні документи про оплату послуг адвоката Бражнику Д.С. позивачем не надавалися, і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Крім того, варто зауважити, що такий вид послуг як участь у судових засіданнях на стороні позивача адвокатом Бражником Д.С. не надавався, оскільки справа №906/802/21 розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тобто, без проведення судових засідань. Водночас, такий вид правничої допомоги зазначений в акті (описі) виконаних робіт до договору №113 про надання правової допомоги від 14.07.2021 (а.с. 32).

Також, у вказаному вище акті зазначено, що адвокатом Бражником Д.С. ПП «Спецкомп» надавалася така послуга правничої допомоги як складання та п о д а н н я претензії щодо сплати заборгованості за договором поставки №2 від 04.02.2020. Дійсно, при зверненні до суду до позовної заяви позивачем додано претензію №2/11-19/П від 12.07.2021 про сплату заборгованості в розмірі 190 232,59грн (а.с. 19). Проте, докази направлення відповідачу даної претензії в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, підтвердженою та обґрунтованою сумою оплати позивачем послуг адвоката Бражника Д.С. з надання професійної правничої допомоги у даній справі суд вважає 6 000,00грн.

Згідно ч.2 та ч.3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки, доказами у справі не підтверджено факт витрат позивача у розмірі 12 000,00грн (відсутні квитанції, платіжні доручення тощо саме на цю суму) на оплату правової допомоги, пов`язаної із розглядом даної справи, відсутні підстави для покладення таких витрат на відповідача згідно зі ст.129 ГПК України (така ж позиція висловлена Північно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 12.03.2019 у справі №906/592/18).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про покладення на ТОВ «Велгран» судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00грн.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Велгран" (10001, м. Житомир, вул. Сергія Параджанова, буд. 77; ідентифікаційний код 42534806) на користь Приватного підприємства "Спецком" (50081, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська, буд. 36А; ідентифікаційний код 33874241):

- 153 640,58грн боргу;

- 12 417,18грн пені;

- 6 429,34грн 3% річних;

- 17 745,49грн інфляційних втрат;

- 2 853,49грн судового збору;

- 6 000,00грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 01.11.21

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу;

2 - позивачу (рек.) (50081, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська, буд. 36А)

та на електронну пошту:

3 - відповідачу (рек з пов.) (10001, м. Житомир, вул. Сергія Параджанова, буд. 77) та на електронну адресу: