ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

20 жовтня 2021 року м. ХарківСправа № 922/2263/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши

скаргу Акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ, на дії державного виконавця органу державної виконавчої служби (вх. № 23422 від 05.10.2021) у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю Близнюківське районне сільське комунальне господарство "Райсількомунгосп", смт. Близнюки.
про стягнення 2617,09 грн.
за участю представників:

не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду від 20.09.2018 (суддя Сальнікова Г.І.) закрито провадження у справі 922/2263/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю Близнюківське районне сільське комунальне господарство "Райсількомунгосп" про стягнення заборгованості в розмірі 2617,09 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Близнюківське районне сільське комунальне господарство "Райсількомунгосп" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" витрати зі сплати судового збору в розмірі 1762,00 грн.

На виконання даної ухвали, господарським судом видано відповідний наказ від 20.09.2018.

05.10.2021 до господарського суду надійшла скарга стягувача - Акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ, на дії державного виконавця органу державної виконавчої служби (вх. № 23422 від 05.10.2021).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2021, у зв`язку з відпусткою судді Сальнікової Г.І., для розгляду поданої стягувачем скарги, визначено суддю Аюпову Р.М.

Ухвалою господарського суду від 07.10.2021 прийнято скаргу Акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ, на дії державного виконавця органу державної виконавчої служби до розгляду. Розгляд скарги призначено на 20.10.2021 о 10:45 год.

У судове засідання 20.10.2021 учасники судового процесу не з`явились.

Представником Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надано до суду відзив на скаргу (вх. № 6628), в якому зазначає про безпідставність поданої стягувачем скарги та просить відмовити в її задоволенні. Також просить розглянути скаргу за відсутністю представника ДВС.

Відповідно до ст. 342 ГПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, подану стягувачем скаргу на дії державного виконавця органу державної виконавчої служби, судом встановлено наступне.

Наказ господарського суду Харківської області № 922/2263/18 від 20 вересня 2018 року про стягнення з ТОВ Близнюківське районне сільське комунальне господарство "Райсількомунгосп" на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія" Нафтогаз України боргу (судового збору) у розмірі 1762,00 грн. надійшов на примусове виконання до Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - МРВДВС) 12.11.2018.

13.11.2018 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 57668839), копії постанови направлено сторонам виконавчого провадження (вих. № 44215/14.10-35/3 від 13.11.2018)

Як вказує державний виконавець, в ході проведення виконавчих дій, встановлено, що боржником було самостійно сплачено борг в розмірі 1762,00 грн. про що свідчить платіжне доручення № 123 від 21.08.2018, про сплату боргу у розмірі 1762,00 грн. на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» ().

14.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, сканкопію платіжного доручення № 123 від 21.08.2018 внесено до автоматизованої системи виконавчого провадження та додано до матеріалів виконавчого провадження. Постанову про закінчення виконавчого провадження направлено стягувачу за вих.№47040/19.10-86/3 від 14.09.2021.

Звертаючись до господарського суду Харківської області із скаргою на дії державного виконавця органу державної виконавчої служби, стягувач вказує, що винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №57668839, порушує права стягувача, оскільки рішення господарського суду Харківської області у справі №922/2263/18 до цього часу залишається не виконаним. За даними бухгалтерського обліку ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», заборгованість за виконавчим документом №922/2263/18 складає 1762,00 грн. Проте, як зазначає скаржник, в оскаржуваній постанові державним виконавцем не зазначено, яким же саме чином рішення суду виконано фактично та в повному обсязі - чи то заборгованість сплачена боржником самостійно на користь стягувана, чи то заборгованість стягнута державним виконавцем в результаті вжитих заходів примусового виконання рішення, зокрема за рахунок коштів/майна боржника. Також не зазначено ні дату, ні номер платіжного/платіжних доручення/доручень, на підставі якого/яких сплачено/стягнуто заборгованість на користь стягувача, не зазначено суми, які сплачені/стягнуті за вказаним виконавчим документом. Стягувач зазначає, що за даними НАК «Нафтогаз України» заборгованість в розмірі 1762,00 грн., на підставі наказу від 20.09.2018, не сплачена. Відтак, дії державного виконавця під час винесення вказаної постанови, за твердженням скаржника, є неправомірними, оскільки вчинені з порушенням вимог ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Враховуючи викладене, скаржник просить суд: визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 14.09.2021 ВП № 57668839, та зобов`язати посадову особу (начальника органу ДВС) усунути порушення (поновити порушене право), скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 14.09.2021 ВП № 57668839 та відновити виконавче провадження ВП № 57668839.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. ст. 129, 129-1 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ГПК України, а також у Законі України "Про судоустрій і статус суддів". Так, частинами другою, четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року N 2-р (ІІ)/2019 судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року N 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року N 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України", заява N 60750/00; пункт 84 рішення у справі "Валерій Фуклєв проти України", заява N 6318/03; пункт 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia", заява N 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява N 40450/04).

В силу ст. ст. 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).

Законом № 1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій.

Дії виконавців під час вчинення виконавчих дій також регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII) підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.9 ч. 1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як встановлено судом під час розгляду поданої стягувачем скарги, 21.08.2018, відповідно до платіжного доручення № 123, боржником самостійно на рахунок стягувача - ПАТ НАК "Нафтогаз України" було сплачено суму судових витрат, в розмірі 1762,00 грн. Призначення платежу: згідно позовної заяви №14/4 - 1205 від 08.08.2018.

Суд зауважує, що дана сума судових витрат була сплачена на рахунок ПАТ НАК "Нафтогаз України" одночасно зі сплатою суми основної заборгованості в розмірі 2617,09 грн., що була предметом розгляду у справі № 922/2263/18 (платіжне доручення № 120 від 21.08.2018) та у зв`язку зі сплатою якої, судом було закрито провадження у даній справі.

При цьому, стягувачем заперечується надходження на його рахунок саме суми самостійно сплачених боржником судових витрат в розмірі 1762,00 грн.

Натомість, суд зауважує, що доказів ненадходження на рахунок стягувача - ПАТ НАК "Нафтогаз України", самостійно сплаченої боржником суми судових витрат в розмірі 1762,00 грн., згідно платіжного доручення № 123 від 21.08.2018, скаржником суду надано не було.

Згідно ст. 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, наявність доказів на підтвердження самостійної сплати боржником суми судових витрат в розмірі 1762,00 грн. за наказом господарського суду від 20.09.2018 по справі № 922/2263/18, державним виконавцем правомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 14.09.2021 ВП № 57668839.

Суд зазначає, що чинне законодавство України не зобов`язує виконавця під час винесення постанови про закриття виконавчого провадження зазначати, яким саме чином рішення суду виконано фактично та в повному обсязі - чи то заборгованість сплачена боржником самостійно на користь стягувача, чи то заборгованість стягнута державним виконавцем в результаті вжитих заходів примусового виконання рішення, зокрема за рахунок коштів/майна боржника. Також відсутній обов`язок виконавця зазначати дату, номер платіжного/платіжних доручення/доручень, на підставі якого/яких сплачено/стягнуто заборгованість на користь стягувача, та зазначати суми, які сплачені/стягнуті за вказаним виконавчим документом.

Так у відповідності до ч. 9 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем, як підстава для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, правомірно зазначено: фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, що відповідає вимогам чинного законодавства України.

Згідно з ч. 3 ст. 343 ГПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, беручи до уваги проведені ВДВС виконавчі дії, наявність доказів самостійної сплати боржником суми судового збору в розмірі 1762,00 грн. за наказом господарського суду від 20.09.2018 - на рахунок стягувача (скаржника), відсутність доказів на підтвердження порушення виконавцем порядку винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 57668839, суд вважає, що викладені у скарзі доводи є безпідставними, спростовуються матеріалами виконавчого провадження, наданими до матеріалів справи, та не можуть бути підставою для задоволення вимог скаржника щодо визнання неправомірною постанови про закінчення виконавчого провадження від 14.09.2021 ВП № 57668839, та зобов`язання посадову особу (начальника органу ДВС) усунути порушення (поновити порушене право), скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 14.09.2021 ВП № 57668839 та відновити виконавче провадження ВП № 57668839. Таким чином, у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 234, 235, 343 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії державного виконавця органу державної виконавчої служби (вх. № 23422 від 05.10.2021) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня складання повного тексту ухвали, відповідно до ст. 256 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 25.10.2021.

Суддя Р.М. Аюпова
справа № 922/2263/18

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.