ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"01" листопада 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2525/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/2525/21

за позовом: Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» (вул. Кіквідзе, № 18-А, м. Київ, 01103, )

до відповідача: Малого приватного підприємства «Заваір» (вул. М. Грушевського, № 4-А, м. Березівка, Одеська обл., 67300, )

про стягнення 97 189,07 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Спільне українсько-естонське підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Малого приватного підприємства «Заваір», в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь основну заборгованість за договором поставки №3805 від 04.01.2021 у розмірі 235 945, 35 грн. та відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 47 189,07грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Як стверджує позивач, між ним та відповідачем було укладено Договір поставки № 3805 від 04.01.2021 лікарських засобів та виробів медичного призначення, за яким продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього грошову суму відповідно до умов Договору. Позивачем виконано свої зобов`язання по Договору в повному обсязі, що підтверджується відповідними видатковими накладними.

При цьому, позивач зауважує, що строк, зазначений у видаткових накладних на поставлений товар, оплати за поставлений відповідачу товар минув. Товар було отримано на підставі довіреностей, на яких міститься печатка відповідача та підпис його представника, проте, у порушення взятих на себе зобов`язань останній вартість товару, у встановлений строк, не оплатив чим порушив положення ст. 526 ЦК України.

У зв`язку з простроченням відповідачем строків оплати за товар за Договором, на переконання позивача, відповідач повинен сплатити йому проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі двадцяти відсотків від простроченої суми оплати.

Відповідач надав до суду відзив на позов (вх. № 24162/21 від 13.09.2021), де зазначає, що обставини укладення договору між ним та позивачем про поставку товару викладені у позові відповідно до фактичних обставин. Між тим, відповідач позов не визнає, оскільки після отримання претензії позивача вжив всіх передбачених заходів для оплати поставленого товару та наразі будь-яка заборгованість перед позивачем за поставлений товар відсутня.

Крім того, відповідач просив не застосовувати господарські санкції через виконання взятих на себе зобов`язань, відсутність предмету спору та з огляду на приписи ч. 2 ст. 233 ГК України.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2021 позовна заява вх.№ 2613/21 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.08.2021 було прийнято позовну заяву (вх.№ 2613/21 від 18.08.2021) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2525/21. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Про судовий розгляд справи № 916/2525/21 сторони повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ухвали суду від 25.08.2021, зокрема, відповідачу - 01.09.2021 (вх. № 22700/21 від 06.09.2021). Позивачу направлено копію ухвали суду від 25.08.2021 на зазначену ним в позовній заяві електронну адресу: .

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

01.11.2021 ухвалою Господарського суду Одеської області закрито провадження по справі №916/2525/21 в частині позовних вимог щодо стягнення з Малого приватного підприємства «Заваір» на користь Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» суми основного боргу в розмірі 185 945 грн. 35 коп.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

01.11.2021 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

04.01.2021 між Спільним Українсько-Естонським підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» (постачальник) та Малим приватним підприємством «Заваір» (покупець) було укладено договір поставки №3805, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцеві, а покупець прийняти та оплатити певний товар, асортимент, кількість та ціна якого, зазначені у видаткових накладених, які є його невід`ємною частиною ( п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. договору, предметом поставки є наступний товар: лікарські засоби та вироби медичного призначення, предмети та засоби особистої гігієни, косметичні засоби, функціональні харчові продукти, дієтичні добавки та інші товари, які мають право відповідно до законодавства придбавати та продавати аптечні заклади та їх структурні підрозділи.

Згідно з п. 3.5. договору, передача товару постачальником покупцю здійснюється поставкою товару силами постачальника на умовах DDP (Інкотермс 2010). Поставка товару здійснюється транспортом постачальника, який відповідає вимогам щодо зберігання та транспортування лікарських засобів та виробів медичного призначення.

Пунктом 3.7. договору визначено, що датою поставки товару є дата отримання відповідної партії товару покупцем. Місцем поставки є місце поставки товару, вказане покупцем у замовленні на поставку відповідної партії.

Відповідно до п. 3.9. договору, у видатковій накладній обов`язково вказується номер та дата укладення цього договору, а також асортимент, кількість, ціна та загальна вартість товару.

Згідно з п. 5.3., 5.4., 5.5., 5.6. договору, ціна кожної одиниці товару вказується у видаткових накладних на поставку кожної партії товару. Загальна сума по договору складається із всіх договірних вартостей по всіх видаткових накладних до даного договору. Вартість кожної партії товару обчислюється виходячи з кількості одиниць асортименту товару у відповідній партії та вартості кожної одиниці асортименту товару та вказується у видатковій накладній на кожну окрему поставку. Вартість упаковки, маркування, завантаження товару на транспортний засіб та його транспортування враховується у вартості товару.

Згідно з п. п. 6.1, 6.2 договору №3805 від 04.01.2021 оплата покупцем товару за цим договором здійснюється шляхом попередньої оплати або з відстроченням платежу. При цьому, порядок оплати товару за цим договором обирається покупцем при поданні замовлення на поставку. При здійснення покупцем оплати товару за цим договором з відстроченням платежу строк, протягом якого покупець зобов`язаний здійснити оплату за товар на користь постачальника, вказується останнім у видатковій накладній на товар. При цьому, перебіг такого строку починається від дати поставки товару покупцю, яка вказана у видатковій накладній. Надання постачальником покупцю рахунку-фактури для оплати товару з відстроченням платежу не є обов`язковим.

Відповідно до п. 7.1. договору, приймання-передача товару здійснюється на підставі товаросупровідних документів.

Пунктом 7.2. договору визначено, що при отриманні товару уповноважена особа покупця повинна надати довіреність, яка оформлена відповідно до чинного законодавства України та вимог постачальника, які не суперечать законодавству України. В довіреності на право отримання товару зазначаються: реквізити покупця; посада, ПІБ особи на яку виписується довіреність та надається зразок її підпису; документ, що засвідчує особу - паспорт. Довіреність підписується керівником покупця, або уповноважено особою та завіряється печаткою.

У п. 7.6. договору визначено, що партія товару вважається переданою постачальником та прийнятою покупцем: за кількістю - шляхом перевірки та порівняння відповідно до кількості місць, вказаної в товарно-супровідних документах на партію товару.

Пунктом 10.4 договору передбачено, що за умови прострочення покупцем строків оплати за товар за цим договором, він повинен сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі двадцяти відсотків від простроченої суми.

Згідно з п. 12.10 договору, даний договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє на протязі 2 (двох) календарних років, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань згідно з умовами даного договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем поставлено товар відповідачу на суму 245480,25 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними: №30702822 від 19.03.2021 на суму 246,57 грн. (відстрочення платежу 120 днів - до 17.07.2021), №33272459 від 18.05.2021 на суму 3064,38 грн. (відстрочення платежу 60 днів - до 17.07.2021), №33284196 від 18.05.2021 на суму 188,96 грн. (відстрочення платежу 5 днів - до 24.05.2021), №33830528 від 28.05.2021 на суму 224,41 грн. (відстрочення платежу 7 днів - до 04.06.2021), №34337603 від 08.06.2021 на суму 550,52 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 22.06.2021), №34337604 від 08.06.2021 на суму 217,79 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 22.06.2021), №34534248 від 11.06.2021 на суму 4049,04 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 25.06.2021), №34880022 від 18.06.2021 на суму 310,63 грн. (відстрочення платежу 60 днів - до 17.08.2021), №34880023 від 18.06.2021 на суму 359,01 грн. (відстрочення платежу 90 днів - до 16.09.2021), №34893918 від 18.06.2021 на суму 30409,77 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893934 від 18.06.2021 на суму 1777,31 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893935 від 18.06.2021 на суму 581,37 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893936 від 18.06.2021 на суму 2591,65 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893937 від 18.06.2021 на суму 825,63 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893938 від 18.06.2021 на суму 69942,81 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893939 від 18.06.2021 на суму 93912,40 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893940 від 18.06.2021 на суму 2962,07 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34893941 від 18.06.2021 на суму 7260,76 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34894650 від 18.06.2021 на суму 194,21 грн. (відстрочення платежу 14 днів - до 02.07.2021), №34899167 від 18.06.2021 на суму 604,20 грн. (відстрочення платежу 28 днів - до 16.07.2021), №34899210 від 18.06.2021 на суму 23934,00 грн. (відстрочення платежу 28 днів - до 16.07.2021), №35111271 від 24.06.2021 на суму 1047,42 грн. (відстрочення платежу 30 днів - до 26.07.2021), №35135605 від 24.06.2021 на суму 58,22 грн. (відстрочення платежу 30 днів - до 26.07.2021), №35492057 від 02.07.2021 на суму 167,12 грн. (відстрочення платежу 30 днів - до 02.08.2021).

Судом встановлено, що зазначені вище видаткові накладні на відпуск позивачем відповідачу товару та його отримання МПП «Заваір» підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками печаток суб`єктів господарювання, містять в собі всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставі, згідно умов підписаного договору поставки, господарських операцій. Жодних зауважень, щодо асортименту, якості та строку поставки товару відповідачем не зазначалось у вищезазначених видаткових накладних.

Відповідачем для приймання та підписання видаткових накладних та /або товаро-транспортних накладних при прийманні товару (лікарських засобів, медичних виробів тощо), що буде постачатися СП «Оптіма-Фарм, ЛТД» згідно договору поставки № 3805 від 04.01.2021 визначено матеріально-відповідальну осіб за довіреністю №004665/148675 від 04.01.2021, а саме: Задорожнюк В.М. та Задорожнюк А.В.

Відповідач частково здійснив оплату за поставлений товар, а саме сплатив грошові кошти у розмірі 185945,35 грн. за товар, поставлений відповідно до наведених видаткових накладних, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

У зв`язку із простроченням відповідачем строків оплати за поставлений товар, керуючись п.10.8 договору, позивачем було надіслано відповідачу письмову вимогу вих.№55 від 19.07.2021 про сплату боргу у розмірі 373982,58 грн., що підтверджується поштовою квитанцією та описом вкладення у цінний лист.

Звертаючись до господарського суду із позовом до МПП «Заваір», позивачем було зазначено, що відповідачем у порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки товару №3805 від 04.01.2021 не у повному обсязі було оплачено вартість отриманого товару у строки, вказані у видаткових накладних, що стало підставою для звернення до суду із даними позовними вимогами.

Так, матеріали справи свідчать, що МПП «Заваір» в порушення приписів договору та ч.1 ст. 530 ЦК України не було здійснено повного розрахунку з позивачем за поставлений товар у визначені строки.

Непроведення відповідачем належних розрахунків з позивачем виступило підставою для нарахування ним 20% за користування чужими грошовими коштами та його звернення до господарського суду з позовом про примусове стягнення суми існуючої заборгованості та штрафних санкцій.

4. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 Цивільного кодексу України).

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до статті 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу п. 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами у справі укладений договір, який за своїм змістом та правовою природою є договором поставки.

Суд встановив, що в даному випадку відносини між Спільним українсько-естонським підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» та Малим приватним підприємством «Заваір» носять договірний характер, укладений між ними договір поставки №3805 від 04.01.2021 предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем здійснено поставку товару відповідачу, що підтверджується відповідними видатковими накладними, а відповідачем прийнято даний товар, проте, у супереч умовам договору не було здійснено оплату у повному обсязі та у встановлені договором строки за поставлений товар.

Суд при ухваленні рішення враховує та бере до уваги те, що підписання відповідачем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення з позивачем розрахунків за отриманий товар. При цьому усі видаткові накладні, за якими відбувалось відвантаження товару, підписані відповідачем та скріплені печаткою. Видаткова накладна - це документ, що засвідчує факт переходу права власності від продавця до покупця, при цьому вказаний документ, містить вартість товару, право власності на яке переходить.

Відповідач набувши право власності на товар, що відчужувався на підставі вищезазначених видаткових накладних, тим самим погодився із такою його ціною.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем згідно наявних платіжних доручень було здійснено оплату поставленого товару на суму 185945,35 грн., інша частина вартості товару в розмірі 50000,00 грн., станом на момент розгляду спору по суті, залишена без оплати, що не спростовано відповідачем.

При цьому, суд наголошує, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частин першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги надану відповідачем карту дебітора за період з 01.01.2021 по 13.09.2021 оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства картка дебітора не є первинним бухгалтерським обліковим документом, не може бути підтвердженням здійснених оплат та відсутності заборгованості суб`єкта господарювання чи її розміру.

Відтак, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження оплати вказаної суми боргу, а тому суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору поставки № 3805 від 04.01.2021, а тому позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 50000,00 грн. підлягають задоволенню.

Щодо нарахуванням позивачем 20% за користування чужими грошовими коштами у розмірі 47189,07 грн суд враховує наступне.

Так, позивач на підставі ст. 692 ЦК України, та п.10.4 договору поставки № 3805 від 04.01.2021 просить суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 47189,07 грн. (235945,35 грн. х 20% = 47189,07 грн.).

Порядок нарахування процентів за користування чужими коштами визначається нормами Цивільного кодексу України. Так, згідно з частиною 1 статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до частини 2 статті 536 Цивільного кодексу України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, за змістом цієї статті у договорі може бути передбачена умова для боржника у вигляді плати за користування чужими коштами, розмір якої у вигляді процентів може визначатися у договорі. Підставами для застосування до сторін правовідносин статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Відповідно до ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Визначені сторонами у п.10.4 Договору поставки проценти за своєю правовою природою є платою за користування чужими коштами.

Відповідно до частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України, що застосовується до договорів поставки згідно з частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Водночас статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховним Судом України у постановах від 01.07.2017 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13 було визначено порядок нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами відповідно до статей 536, 625, 692 Цивільного кодексу України: «Частиною третьою статті 692 ЦК України конкретизовано визначений статтею 536 цього Кодексу обов`язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником.»

Суд зазначає, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18).

З огляду на викладене вище, господарський суд доходить висновку, що в укладеному між сторонами по справі договорі сторонами була досягнута домовленість про нарахування 20% річних, право на визначення розміру яких передбачено ст. 625 ЦК України.

При цьому, з огляду на положення ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України, позивач має право нарахувати відсотки за користування чужими коштами з моменту прострочення зобов`язання і не обмежуватися датою фактичної оплати боргу. Так, у відповідності до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Між тим, суд зауважує, що позивачем було нараховано 20% річних у спосіб, який відповідає порядку нарахування штрафу, що є як порушенням приписів чинного законодавства, так і умов договору, оскільки нарахування штрафу у вказаному розмірі та права на його стягнення договір поставки №3805 від 04.01.2021 не містить.

Розрахунок позивача процентів за користування грошовими коштами, який міститься в матеріалах справи є фактично розрахунком 20% штрафу, стягнення якого не передбачено умовами договору поставки, а тому вимога про стягненні 47189,07 грн задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищенаведене, досліджені судом наявні у матеріалах справи докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд вирішив позовні вимоги Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» до Малого приватного підприємства «Заваір» задовольнити частково у розмірі 50000,00 грн.

Щодо інших доводів учасників справи, суд зважає на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд враховує нормативні приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, оскільки позовна вимога у цій справі задоволена судом частково у сумі 50000,00 грн. із заявлених до стягнення 97189,07 грн., на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору у сумі 1167,83 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Стягнути з Малого приватного підприємства «Заваір» (вул. М. Грушевського, № 4-А, м. Березівка, Одеська обл., 67300, ) на користь Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» (вул. Кіквідзе, № 18-А, м. Київ, 01103, ) суму основної заборгованості у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1167 (одна тисяча сто шістдесят сім) грн. 83 коп.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 01 листопада 2021 р.

Суддя О.В. Цісельський