РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.10.2021Справа № 910/11617/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атма"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спорт-Стандарт"

про стягнення суми боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 20 211,05 грн.

Представники сторін:

від позивача: Рій О.В., довіреність № 34 від 01.06.2021;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Атма» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спорт-Стандарт» про стягнення суми боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 20 211,05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 219/8ПО від 30.10.2014, в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

10.08.2021 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що ставить під сумнів існування оригіналів видаткових накладних № 3090 від 05.03.2020 та № 3441 від 10.03.2020, а також Додаткової угоди № 1 від 13.07.2020 до Договору поставки № 219/8ПО від 30.10.2014.

16.08.2021 представником позивача подано відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 витребувано у позивача оригінали: видаткової накладної № 3090 від 05.03.2020; видаткової накладної № 3441 від 10.03.2020; Додаткової угоди № 1 від 13.07.2020 до Договору поставки № 219/8ПО від 30.10.2014.

15.09.2021 на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 позивачем надано оригінали витребуваних доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2021 судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 27.09.2021.

У судове засідання 27.09.2021 представники сторін не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 розгляд справи відкладено на 18.10.2021.

У судове засідання 18.10.2021 представник позивача з`явився, представник відповідача не з`явився.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні судом оглянуто оригінали доданих до позовної заяви доказів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 18.10.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атма» (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спорт-стандарт» (далі - покупець, відповідач) укладено Договір поставки № 219/8ПО (далі - Договір), в порядку та на умовах якого, постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити переданий постачальником товар, перелік якого зазначений в Специфікації, що є Додатком № 1 до даного Договору.

Пунктами 1.1 та 1.2 Договору визначено, що товаросупровідний документ - документи (для товарів - довіреність та видаткова накладна при самовивозі, при доставці постачальником - товарно-транспортна накладна, при поставці спеціалізованою транспортною організацією - видаткова накладна та товарно-транспортна накладна), що долучаються до перевізних документів, містять дані про товар і на підставі яких здійснюються облік, прийняття, передача товару та взаємні розрахунки між сторонами.

специфікація - документ, що містить найменування, ціну та/або загальну вартість, кількість та/або об`єм упаковки, інші характеристики товару, що поставляється, та є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору асортимент, кількість, ціна та загальна вартість товару зазначаються у специфікаціях та/або накладних, які оформлюються постачальником у відповідності до замовлення покупця (в усні або письмовій формі).

Умови цього Договору викладені сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» (у редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього Договору (п. 2.3 Договору).

У відповідності до п. 3.1 та п. 3.2 Договору поставка товару здійснюється окремими партіями у строки, погоджені сторонами, але не пізніше, ніж в строк п`ять календарних днів з моменту замовлення покупця, яке оформлюється письмово, або за допомогою телефонного, або електронного (e-mail) зв`язку, або будь-яким іншим засобом зв`язку, погодженим сторонами. Дострокова поставка можлива за умови погодження такого поставки з покупцем.

Кожна окрема поставка товару оформлюється специфікацією та/або накладною, які підписуються уповноваженими особами сторін, скріплюються їх печатками та містять повний перелік товару у відповідності до п. 1.2 цього Договору. Підписані сторонами специфікації, накладні або інші товаросупровідні документи є невід`ємними частинами даного Договору.

Згідно з п. 3.3 Договору датою поставки вважається дата отримання товару покупцем, факт чого підтверджується підписанням покупцем або його уповноваженою особою видаткової накладної або іншого товаросупровідного документу. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту фактичного отримання товару покупцем, що визначається оформленням товаросупровідних документів про отримання товару.

Відвантаження та доставка товару здійснюється власними силами та за рахунок постачальника. Право власності на товар переходить до покупця з моменту отримання товару, перевірки якості та кількості товару та відмітки (підпису) покупця або його уповноваженої особи в специфікації та/або накладній про отримання товару. Прийом покупцем поставленого твоару та відмітка про його отримання у специфікації та/або накладній, свідчить про відсутність претензій покупця до поставленого товару стосовно його кількості.

Пунктом 3.5 Договору узгоджено, що доставка товару здійснюється до воріт/дверей приміщення покупця, що розміщується за адресою: м. Київ, вул. Звіринецька, буд. 59. За згодою сторін, постачальник може здійснювати доставку товару в інший пункт поставки, вказаний покупцем. Розвантаження здійснюється силами постачальника, якщо інше не обумовлено сторонами.

У відповідності до п. 3.7 Договору у випадку невідповідності якості або кількості поставленого товару вимогам замовлення, або супровідним документам заводу-виробника або погіршення товару внаслідок його транспортування, покупець має право відмовитись від прийому товару, про що складається двосторонній акт про недоліки (надалі - "АН"), що повинен бути підписаний уповноваженими особами сторін. Постачальник або його уповноважена третя особа не мають права відмовитись від підписання такого АН. Постачальник повинен замінити невідповідний товар на товар належної якості не пізніше п`яти робочих днів з дати підписання АН та до поставити непоставлений товар в той самий строк.

У разі, якщо товар був поставлений із порушенням (наприклад порушення упаковки, невідповідність асортименту до замовлення), покупець може відмовитись від товару та має право вимагати його заміни у строк, встановлений п. 3.7 Договору (п. 3.9 Договору).

Згідно з п. 4.1 та п. 4.2 Договору загальна сума Договору складається із сум, зазначених в накладних, якими оформлюється прийому-передача товару, що постачається на підставі цього Договору.

В загальну ціну, що зазначена в п. 4.1 цього Договору, включена вартість тари, упаковки, маркування товару, а також його доставка та розвантаження.

За умовами п. 4.3 Договору оплата товару здійснюється покупцем по факту поставки кожної парті товару відповідно до специфікації та/або накладної протягом чотирнадцяти банківських днів з дати отримання товару.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього Договору, та закінчується 31.1.22015, але в будь-якому разі після виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (пункти 8.1 та 8.2 Договору).

Пунктом 8.3 Договору узгоджено, що у випадку, якщо будь-яка зі сторін не надіслала письмового повідомлення іншій стороні про свій намір щодо розірвання (припинення) даного Договору за 15 календарних днів до закінчення строку його дії, Договір вважається автоматично пролонгованим (продовженим) на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах.

30 жовтня 2014 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої, сторони дійшли згоди, зокрема викласти п. 3.1 та п. 4.3 Договору в новій редакції.

Відповідно до п. 3.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 30.10.2014, поставка товару здійснюється окремими партіями у строки, погоджені сторонами, але не пізніше, ніж в строк п`ять робочих днів з моменту узгодження замовлення покупця Узгодження замовлення відбувається шляхом обміну інформації за телефоном, факсимільним зв`язком, електронним зв`язком чи за допомогою інших засобів зв`язку. Підтвердженням остаточного формування замовлення є надання постачальником рахунку-фактури покупцеві. Підтвердженням виконання замовлення постачальником є підписання видаткової накладної або іншого товаруспровідного документа під час приймання-передачі партії товару.

Згідно з п. 4.3 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 30.10.2014, оплата товару здійснюється покупцем по факту поставки кожної окремої партії товару відповідно до специфікації та/або накладної протягом чотирнадцяти календарних днів з дати отримання товару.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату № АВ-0006951 від 03.03.2020 на суму 7 904,46 грн. та № АВ-0007613 від 06.03.2020 на суму 7 318,26 грн.

На виконання умов Договору, позивачем поставлено відповідачу товару згідно видаткових накладних № 3090 від 05.03.2020 на суму 7 904,46 грн., № 3441 від 10.03.2020 на суму 7 318,26 грн.

13 липня 2020 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої, сторони дійшли згоди, зокрема викласти п. 3.1 та п. 4.3 Договору в новій редакції.

Відповідно до п. 3.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 13.07.2020, поставка товару здійснюється окремими партіями у строки, погоджені сторонами, але не пізніше, ніж в строк п`ять робочих днів з моменту оплати товару (надходження коштів на поточний рахунок постачальника), але в будь-якому разі після узгодження замовлення покупцем. Узгодження замовлення відбувається шляхом обміну інформації за телефоном, факсимільним зв`язком, електронним зв`язком чи за допомогою інших засобів зв`язку. Підтвердженням остаточного формування замовлення є надання постачальником рахунку-фактури покупцеві. Підтвердженням виконання замовлення постачальником є підписання видаткової накладної або іншого товаруспровідного документа під час приймання-передачі партії товару.

Згідно з п. 4.3 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 13.07.2020, оплата товару здійснюється покупцем шляхом внесення передоплати у розмірі 100% від вартості відповідної партії товару на підставі рахунку-фактури.

Пунктами 3 та 4 Додаткової угоди № 1 від 13.07.2020 до Договору сторонами узгоджено, що заборгованість покупця перед постачальником, станом на дату укладення даної угоди, становить 15 222,72 грн. Покупець зобов`язується та гарантує сплатити постачальнику суму, що визначена в п. 3 даної угоди, шляхом здійснення оплати заборгованості до 31.12.2020.

Однак, як зазначає позивач, відповідач, в порушенням взятих на себе зобов`язань оплату отриманого товару не здійснив, в зв`язку з чим, 02.04.2021 позивач звернувся до відповідача із Претензією вих. № 47 від 30.03.2021, яка залишена відповідачем без задоволення та відповіді, в зв`язку з чим, позивач вимушений був звернутись до суду з позовом.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову зазначає, що покупець не може підтвердити ту обставину, що ним підписувались видаткові накладні № 3090 та № 3441 та Додаткова угода № 1 до Договору, адже товар, про який згадує постачальник фактично покупцем не був прийнятий через пошкодження пакування на підставі п. 3.9 Договору, в зв`язку з чим, відповідач зазначає, що лише у випадку надання постачальником оригіналів документів до суду, покупець зможе (та буде) клопотати перед судом про проведення комплексної експертизи, що включатиме висновок почеркознавчої експертизи та висновок технічної експертизи матеріалів, з метою доведення тих обставин, на які покупець посилається у цьому відзиві. Також відповідачем заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

На виконання умов Договору, позивачем поставлено відповідачу товар згідно видаткових накладних № 3090 від 05.03.2020 на суму 7 904,46 грн., № 3441 від 10.03.2020 на суму 7 318,26 грн., які підписані сторонами без заперечень та зауважень.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову зазначає, що покупець не може підтвердити ту обставину, що ним підписувались видаткові накладні № 3090 та № 3441 та Додаткова угода № 1 до Договору, адже товар, про який згадує постачальник фактично покупцем не був прийнятий через пошкодження пакування на підставі п. 3.9 Договору, в зв`язку з чим, відповідач зазначає, що лише у випадку надання постачальником оригіналів документів до суду, покупець зможе (та буде) клопотати перед судом про проведення комплексної експертизи, що включатиме висновок почеркознавчої експертизи та висновок технічної експертизи матеріалів, з метою доведення тих обставин, на які покупець посилається у цьому відзиві.

Відповідно до ч. 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 витребувано у позивача оригінали видаткової накладної № 3090 від 05.03.2020, видаткової накладної № 3441 від 10.03.2020, Додаткової угоди № 1 від 13.07.2020 до Договору поставки № 219/8ПО від 30.10.2014.

15.09.2021 на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 позивачем надано оригінали витребуваних доказів.

У судовому засіданні 18.10.2021 судом оглянуто оригінали видаткової накладної № 3090 від 05.03.2020; видаткової накладної № 3441 від 10.03.2020; Додаткової угоди № 1 від 13.07.2020 до Договору поставки № 219/8ПО від 30.10.2014.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути: договір, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, акти приймання товарів і послуг, тобто первинні документи.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що видаткові накладні № 3090 від 05.03.2020 на суму 7 904,46 грн. та № 3441 від 10.03.2020 на суму 7 318,26 грн. є первинними документами, а відтак є належними та допустимими доказами, з яких можливо встановити, що відбулась господарська операція з поставки/передачі товару відповідачу.

Відповідач жодних доказів на підтвердження заперечень викладених у відзиві на позовну заяву не надав.

Водночас, клопотань про проведення комплексної експертизи, що включатиме висновок почеркознавчої експертизи та висновок технічної експертизи матеріалів відповідачем також не заявлялось.

Суд також враховує, що після поставки товару за означеними видатковими накладними, сторонами укладено Додаткову угоду № 1 від 13.07.2020 до Договору, за умовами пунктів 3 та 4 якої, сторонами узгоджено, що заборгованість покупця перед постачальником, станом на дату укладення даної угоди, становить 15 222,72 грн. Покупець зобов`язується та гарантує сплатити постачальнику суму, що визначена в п. 3 даної угоди, шляхом здійснення оплати заборгованості до 31.12.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 4.3 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 30.10.2014, оплата товару здійснюється покупцем по факту поставки кожної окремої партії товару відповідно до специфікації та/або накладної протягом чотирнадцяти календарних днів з дати отримання товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів оплати вартості отриманого товару в розмірі 15 222,72 грн., в тому числі в процесі розгляду справи, відповідачем до матеріалів справи не надано, як і не заперечно наявність означеної заборгованості.

При цьому, 13 липня 2020 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої заборгованість покупця перед постачальником, станом на дату укладення даної угоди, становить 15 222,72 грн. Покупець зобов`язується та гарантує сплатити постачальнику суму, що визначена в п. 3 даної угоди, шляхом здійснення оплати заборгованості до 31.12.2020.

Доказів виконання означеної угоди, відповідачем до матеріалів справи також не надано.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 15 222,72 грн.

Також у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором, в частині здійснення розрахунків, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 601,60 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 657,76 грн. та пеню в розмірі 2 728,97 грн.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов`язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 5.6 Договору при порушенні строків оплати поставленого товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, чинної на момент прострочки, від вартості несплаченого товару, за кожен день прострочки платежів.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені, судом встановлено, що позивачем не враховано приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1 113,32

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат за заявлений позивачем період, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 601,60 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 657,76 грн.

Водночас суд враховує подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з чим зазначає наступне.

Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як вбачається з позовної заяви, означена заява була подана до суду 19.07.2021.

Відтак трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у даній справі позивачем не пропущено.

Водночас, 02.04.2020 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно якого Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин з 12.03.2020 та станом на дату розгляду даної справи карантин триває.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257, 258 пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, та встановлені судами обставини, а саме, дату звернення позивача із даним позовом до суду річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, у даній справі позивачем також не пропущено.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спорт-Стандарт" (01014, м. Київ, вул. Катерини Білокур, буд. 1, оф. 23; ідентифікаційний код: 36018206) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атма" (02068, м. Київ, вул. Вербицького, 1; ідентифікаційний код: 31287090) заборгованість у розмірі 15 222 (п`ятнадцять тисяч двісті двадцять дві) грн. 72 коп., інфляційні втрати в розмірі 1 657 (одна тисяча шістсот п`ятдесят сім) грн. 76 коп., 3% річних у розмірі 601 (шістсот одна) грн. 60 коп., пеню в розмірі 1 113 (одна тисяча сто тринадцять) грн. 32 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 088 (дві тисячі вісімдесят вісім) грн. 54 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 27.10.2021

Суддя О.А. Грєхова