СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Харків Справа № 922/1506/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Дзюби А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (вх. №2227 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2021 у справі № 922/1506/21, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Гребенюк Т.Д.,

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна", м. Київ,

до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант", м.Харків,

про стягнення 39341,91 грн

ВСТАНОВИВ:

23.04.2021 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Євроінс Україна" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області із позовною заявою про стягнення заборгованості (в порядку суброгації), в якій просило стягнути з Акціонерного Товариства "Страхова компанія "Мега-гарант" на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 39341,91 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.06.2021 відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант" повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2021 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (вх. №2227 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2021 у справі №922/1506/21 та призначено її до розгляду на 21 жовтня 2021 року, про що повідомлено учасників справи в порядку статей 120, 268 ГПК України.

19.10.2021 до Східного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2021 у справі №922/1506/21 без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на те, що судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права щодо повного, всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, що позивачем до суду не були надані належні докази, які підтверджують розмір матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу.

У судове засідання Східного апеляційного господарського суду 21.10.2021 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Водночас, 20.10.2021 засобами електронного зв`язку до Східного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 12018), яке обґрунтовано неможливістю взяти участь уповноваженого представника відповідача в судовому засіданні через його зайнятість в іншому судовому процесі.

Розглянувши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, апеляційний господарський суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Частинами 11, 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що явка представників учасників у судове засідання обов`язковою не визнавалась, усі доводи і вимоги учасники справи можуть викласти і подати суду письмово, тоді як у клопотанні про відкладення розгляду справи заявник не навів суду доводів, що унеможливлюють розглянути судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу за відсутності його представника.

Отже, під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 цього Кодексу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 18.01.2019 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Євроінс Україна" та Комунальним підприємством "Автобаза санітарного транспорту" в особі директора Совіка Олега Михайловича укладено договір добровільного страхування наземного транспорту за програмою страхування "РОЗУМНЕ КАСКО Плюс" №-0000034 (надалі - договір), предметом якого відповідно до пунктів 4, 5 є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом марки (моделі) Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску (пункт 41 додатку до договору) (а.с.15-25).

Відповідно до пункту 6.1.2 цього договору страховим випадком є пошкодження, знищення застрахованого транспортного засобу або окремих його деталей, частин внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) за відсутності вини особи, вказаної в пункту 6.2 цього договору, за наявності іншого учасника (-ів) ДТП (контактна ДТП сталася за участю 2-х і більше транспортних засобів) протягом строку дії та на території дії договору.

За умовами пункту 15.4.2, 15.4.3 цього договору страховик взяв на себе зобов`язання протягом двох робочих днів, як тільки йому стане відомо (подання страхувальником письмового повідомлення про настання страхового випадку) про настання події, що має ознаки страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування страхувальнику (його правонаступнику або вигодонабувачу); при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Страховик має право призначити за власний рахунок незалежну автотоварознавчу експертизу та визначити розмір збитку на підставі проведеної експертизи або розрахувати розмір матеріального збитку самостійно за допомогою програми Audatex, в тому числі у випадку наявності обґрунтованих зауважень експертів страховика до рахунків ремонтних підприємств, що були надані страхувальником (п. 15.3.5 договору).

Згідно з пунктом 15.1.6 страхувальник має право на одержання страхового відшкодування в розмірі та на умовах, обумовлених договором.

У випадку ДТП, яка може бути кваліфікована як страховий випадок, страхувальник (водій ТЗ) зобов`язаний надати страховику всі оформлені належним чином документи, зазначені в розділі 17 договору, для встановлення причин, обставин та наслідків події, що має ознаки страхового випадку, а також для визначення розміру завданих збитків (п. 16.1.10).

Розділ 17 цього договору містить перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків.

Відповідно до пункту 17.10 документами, що підтверджують вид та розмір здійснених страхувальником витрат, передбачених п. 18.10 розділу 18 договору є, зокрема, документи. що підтверджують вартість відновлювального ремонту/матеріального збитку, які обираються страховиком за одним з я нижченаведених варіантів (п. 17.10.1):

а) акт (висновок) автотоварознавчої експертизи в разі її проведення з відповіддю на поставлені питання: визначення дійсної вартості застрахованого и. ТЗ: визначення матеріального збитку з врахуванням зносу, без врахування втрати у товарної вартості; визначення залишкової вартості застрахованого ТЗ або вартості ліквідних складових застрахованого ТЗ (у разі повної конструктивної загибелі застрахованого ТЗ);

б) документи СТО. які підтверджують необхідні витрати на відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ та/або ДО, а саме: рахунки-фактури, наряди, замовлення, кошторис ремонтних робіт, тощо, із зазначенням переліку відновлювальних робіт, їх вартості, вартості деталей, що замінюються і та ін.

в) документи, що підтверджують оплату виконання відновлювальних робіт (в разі, якщо ремонт здійснювався за рахунок страхувальника за попереднім погодженням зі страховиком).

Рішення щодо розрахунку страхового відшкодування (варіант а, б чи в) приймає страховик.

Розділом 18 договору визначено порядок та умови виплати страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 18.1 договору виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з умовами договору, на підставі письмової заяви страхувальника (його правонаступника, вигодонабувача або особи, яка має належним чином оформлене повноваження від страхувальника), страхового акту, який складається страховиком, та після подання страхувальником всіх передбачених в розділі 17 договору та оформлених належним чином документів, що необхідні для встановлення причин, обставин та наслідків події, що має ознаки страхового випадку, визначення розміру завданих збитків.

Згідно з пунктом 18.2 договору відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування страховик виплачує страхове відшкодування:

- на банківський рахунок страхувальника/вигодонабувача (його правонаступника/спадкоємця або особи, яка має належним чином оформлене повноваження від страхувальника), зазначеній в заяві на виплату страхового відшкодування, за умови надання платіжних документів, що підтверджують здійснення відновлювального ремонту (за вимогою страховика) (п.п. 18.2.1);

- шляхом перерахування коштів на банківський рахунок підприємства, що здійснює ремонт застрахованого ТЗ (п. 18.2.2).

Розмір страхового відшкодування визначається виходячи з розміру прямих збитків, завданих страхувальнику в результаті страхового випадку на підставі даних огляду пошкодженого застрахованого ТЗ, та документів, зазначених у розділі 17 договору (п. 18.4 договору).

Відповідно до пункту 18. 6 договору Розмір заданих збитків визначається страховиком на підставі: документа, в якому визначено перелік знищених або пошкоджених складових частин чи в цілому застрахованого ТЗ (дефектної відомості, акту огляду складеного експертом автотоварознавцем, аварійним комісаром або співробітником страховика); документа, що містить розрахунок розміру витрат на відновлювальний ремонт або розміру матеріального збитку внаслідок пошкодження застрахованого ТЗ, з урахуванням умов договору (кошторис, калькуляція СТО, акт/висновок автотоварознавчої експертизи тощо).

Згідно з пунктом 18.11 договору у разі пошкодження застрахованого ТЗ (крім повної (конструктивної) загибелі) внаслідок страхового випадку:

розмір страхового відшкодування визначається як сума матеріального збитку (сума відновлювального ремонту з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому чинним законодавством України), і необхідних та доцільних витрат страхувальника, передбачених в п. 18.10 розділу 18 договору, але не більше розміру страхової суми, визначеної цим договором (п. 18.11.1);

розмір матеріального збитку розраховується на підставі автотоварознавчої експертизи, що замовляється страховиком або калькуляції «Audatex», яка складається страховиком (п. 18.11.2);

при складанні калькуляції страховиком згідно з п. 18.11.2 розділу 18 договору застосовуються середні ринкові ціни на деталі і роботи в місцевості (регіоні) проведення відновлювального ремонту або в місцевості (регіоні) реєстрації застрахованого ТЗ на дату настання страхового випадку (п.18.11.3).

За твердженням позивача, 03.08.2019 у м. Одеса по вул. Миколаївська дор., 241, трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: "Renault Master", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та транспортного засобу "Opel Zafira", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказані обставини підтверджуються роздрукованою з веб-порталу МТСБУ відповіддю НПУ щодо ДТП від 03.08.2019 та постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.09.2019 у справі № 523/13251/19, якою ОСОБА_1 визнано винною особою у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с28-29).

Додана до матеріалів справи копія постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 03.09.2019 у справі № 523/13251/19 роздрукована з Єдиного державного реєстру судових рішень та є знеособленою. Проте, вказані обставини щодо визнання цим судовим рішенням винної особи водія транспортного засобу "Opel Zafira", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 визнаються учасниками справи.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що 03.08.2019 страхувальник (Комунальне підприємство "Автобаза санітарного транспорту") звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просив перерахувати вказані кошти на банківські реквізити КП "АСТ" (а.с.40).

На підтвердження розрахунку вартості відновлювального ремонту автомобіля додано ремонту калькуляцію від 17.08.2019 №25382, складену за допомогою системи AUDATEX. Відповідно до цієї ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту автомобіля "Renault Master", реєстраційний номер НОМЕР_1 , складається з вартості робіт на суму 11300,00 грн, фарбування на суму 7260,40 грн, запасних запчастин (з урахуванням знижки 70%) та малоцінні деталі 2% на суму 20647,15 грн, та становить 39207,55 грн (а.с.34-39).

13.09.2019 ПРАТ "СК "Євроінс Україна" складено страховий акт № 25382/19, відповідно до якого страховиком визнано настання страхової події та на підстав розглянутих документів, а саме: договору страхування від 19.01.2019 № -0000034, рахунку СТО від 17.08.2019, розрахунку суми страхового відшкодування від 03.09.2019 №25382/19, заяви на виплату страхового відшкодування від 02.09.2019, визначено, що підлягає до виплати страхове відшкодування в розмірі 39207,55 грн шляхом перерахування на банківський рахунок КП "АСТ" (а.с. 41).

ПРАТ "СК "Євроінс Україна" на виконання своїх зобов`язань за договором добровільного страхування наземного транспорту за програмою страхування "РОЗУМНЕ КАСКО Плюс" від 19.01.2019 №-0000034 здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 39207,55 грн на рахунок Комунального підприємства "Автобаза санітарного транспорту", що підтверджується платіжним дорученням від 13.09.2019 №5625 (а.с. 42).

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу "Opel Zafira", реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована Акціонерним товариством "Страхова компанія "Мега-гарант" згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ №006394815, діючого станом на 03.08.2019, за умовами якого франшиза 2000,00 грн, ліміт відповідальності за шкоду майну становить 100 000,00 грн (а.с. 43).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач направив на адресу відповідача заяву (лист від 24.07.2020 № 472/ЮР) на виплату страхового відшкодування в порядку регресу на суму 39207,55 грн, в якій на підставі статей 993, 1187 Цивільного кодексу України, статті 27 Закону України "Про страхування" просив здійснити відшкодування шкоди, завданої страхувальником відповідача під час дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 39207,55 грн. В якості додатків до заяви зазначено такі документи: страховий акт від 13.09.2019 № 25382/19; розрахунок суми страхового відшкодування; постанова Суворовського районного суду м. Одеси; повідомлення про ДТП; заява на виплату страхового відшкодування; платіжне доручення від 13.09.2019 №5625; довідка НПУ; договір № -0000034; свідоцтво про реєстрацію ТЗ; посвідчення водія; акт огляду ТЗ; ремонтна калькуляція від 17.08.2019; довіреність на представника (а.с. 44).

Як на доказ вручення відповідачу 06.08.2019 вказаної заяви та доданих до неї документів позивач посилається на рекомендоване повідомленням про вручення поштового відправлення №008 (копія додана до матеріалів позовної заяви), з якого вбачається направлення вказаної заяви позивачам 03.08.2019 (а.с. 46).

Проте, відповідач листом за вих. 26-11/15 від 26.11.2020 відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки заява ПРАТ "СК "Євроінс Україна" отримана відповідачем 06.08.2020, тобто за межами одного року з моменту ДТП, що у відповідності до приписів підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (а.с. 45).

У відповідь на вказаний лист ПРАТ "СК "Євроінс Україна" листом від 17.12.2020 вих № 978-юр повідомило відповідача, що позивачем не пропущено річний строк для звернення із відповідною заявою, оскільки останнім днем для її подання є 04.08.2020, а заява про виплату страхового відшкодування направлена засобами поштового зв`язку 03.08.2020, тому вважається такою, що здана своєчасно. А тому просив негайно здійснити виплату страхового відшкодування в порядку регресу, а також сплатити пеню у сумі 565,61 грн (а.с. 47-48).

Проте, відповідач вказані грошові кошти позивачу не перерахував.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача на його користь страхового відшкодування.

Посилаючись на те, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачеві в повному обсязі шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення невідшкодованих збитків у розмірі 37207,55 грн (за вирахуванням з суми страхового відшкодування франшизи у сумі 2000грн), а також нарахованої у відповідності до пункту 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" суму пені у розмірі 2134,36 грн за період з 06.11.2020 по 05.03.2021 (а.с. 1-6).

29.06.2021 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 87-95).

Вказане рішення місцевого господарського суду з посиланням на приписи статей 979, 993, 1192 Цивільного кодексу України, статті 20, 25, 27 Закону України "Про страхування", статей 22, 29, 35, 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", мотивоване тим, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу свої вимог, з огляду на таке: додана до матеріалів справи калькуляція від 17.08.2019 не є належним доказом визначення розміру матеріального збитку, адже вона не містить підпису особи, яка її склала, та її посади, що позбавляє можливості перевірити кваліфікацію цієї особи та її право на складання такої документації; при визначені розміру відновлювального ремонту не були використані ціни, які діяли на час складання ремонтної калькуляції; реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, або акт виконаних робіт.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що умовами договору добровільного страхування передбачено право страховика визначати розмір завданих збитків за допомогою програмного забезпечення AUDATEX. Позивач вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо неналежності в якості доказу калькуляції від 13.08.2019, оскільки вказана ремонтна калькуляція сформована за допомогою AUDATEX, є офіційним документом, що не потребує ні зазначення посад, ні підписів, ні кваліфікації осіб; вимог щодо оформлення сформованої ремонтної калькуляції у відповідності до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, не передбачено. Апелянт зазначає, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу визначено позивачем за допомогою програми AUDATEX із дотримання «Бюлетеня автотоварознаця», рекомендованого наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, на підставі протоколу огляду транспортного засобу від 21.08.2019, який було додано до відповіді на відзив.

Відповідно до вимог частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача суми страхового відшкодування, яка була виплачена позивачем відповідно до умов договору добровільного майнового страхування на користь потерпілої особи.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (пункт 2.1 статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст. 9, 22 - 31, 35, 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.

Враховуючи викладене, внаслідок виплати страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому) до такого страховика у відповідності до приписів статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17, перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/171/17 висловлено правову позицію, відповідно до якої згідно зі статтею 993 Цивільного кодексу України, статтею 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові від 02.04.2018 у справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Місцевим господарський судом правильно встановлено, що у зв`язку із виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, та зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Opel Zafira", реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована відповідачем згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ №006394815, то останній має відшкодовувати шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

ПРАТ "СК "Євроінс Україна" реалізувало своє право кредитора шляхом пред`явлення вимоги до відповідача, оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") останнє надало згоду на прийняття обов`язку сторони боржника у деліктному зобов`язанні, якщо воно виникне.

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у пункті 22.1 якої визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При цьому, відповідно до вимог цього Закону страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу (пункт 32.7 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Підпунктом 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" встановлено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Водночас, спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлюють певні умови для визначення розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, а саме: відшкодовується оцінена шкода, розмір шкоди обмежується лімітом відповідальності, встановленим в полісі (пункт 22.1 статті 22 Закону); розмір шкоди обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29 Закону); розмір шкоди зменшується на суму франшизи, встановленої в полісі (статті 9, 12 Закону). Крім того, страховик або Моторно-транспортне страхову бюро України не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (пункти 32.4., 32.7. ст. 32 Закону).

Відтак, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом.

Наведене спростовує посилання апелянта на умови договору добровільного страхування щодо порядку визначення розміру матеріального збитку, оскільки відповідач не є учасником цих договірних відносин та відшкодовує шкоду в порядку Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акта виконаних робіт (наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 01.02.2018 у справі №910/22886/16).

При цьому, у постанові від 20.03.2018 у справі №911/482/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові від 03.07.2019 у справі №910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №922/4013/17.

Водночас, судом апеляційної інстанції досліджено та встановлено, що ПРАТ "СК "Євроінс Україна" при розрахунку розміру страхового відшкодування вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу у відповідності до умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 19.01.2019 №-0000034 визначено на підставі складеної за допомогою системи AUDATEX ремонтної калькуляції від 17.08.2019, відповідно до якої вартість ремонту автомобіля "Renault Master", реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 39270,55 грн (а.с.34-39).

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначення розміру збитків на підставі ремонтної калькуляції, складеної на основі комп`ютерної програми AUDATEX, не суперечить умовам чинного законодавства про оціночну діяльність, оскільки комп`ютерна програма AUDATEX рекомендована пунктом 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, яка застосовується для визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Проте, додана до матеріалів справи калькуляція від 17.08.2019 не є належним та допустимим доказом у відповідності до вимог статей 76, 77 ГПК України на підтвердження розміру матеріальної шкоди, заподіяної транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та вартості ремонту автомобіля "Renault Master", реєстраційний номер НОМЕР_1 , необхідного для відновлення транспортного засобу внаслідок його пошкодження при ДТП, оскільки у даній калькуляції не зазначено ким і у зв`язку з чим (для яких цілей) вона складена; підпису особи, яка її склала, вказана калькуляція також не містить.

Інших документів, на підставі яких можливо було б встановити вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу (і, як наслідок, визначити належну до виплати відповідачем суму страхового відшкодування за спірним страховим випадком), таких як звіту, складеного суб`єктом оціночної діяльності, акту виконаних робіт, рахунку СТО тощо, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано.

До того ж, зі змісту складеного ПРАТ "СК "Євроінс Україна" страхового акту від 13.09.2019 № 25382/19 документом, на підставі якого визначено розмір страхового відшкодування, зокрема визначено рахунок СТО від 17.08.2019, який відсутній в матеріалах справи та про наявність якого позивачем не було зазначено ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду даної справи.

Наявний в матеріалах справи акт огляду транспортного засобу "Renault Master", реєстраційний номер НОМЕР_1 , від 08.08.2019, складений ФОП Лузановим Олександром Петровичем та підписаний з боку власника (довіреної особи) Пастухова Є.Г. (а.с. 80-81). Проте, відсутні докази на підтвердження наявності у ФОП Лузанова О.П. статусу суб`єкта оціночної діяльності або трудових відносин з позивачем, оскільки за твердженням ПРАТ "СК "Євроінс Україна" цей акт складений позивачем; не підтверджено також наявність повноважень у Пастухова Є.Г. на підпис зазначеного документа, оскільки згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником автомобілю "Renault Master", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, є Комунальне підприємство "Автобаза санітарного транспорту".

Відтак, суд апеляційної інстанції зазначає, що за відсутності висновку автотоварознавчої експертизи доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО або акт виконаних робіт, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що при визначенні розміру заподіяної шкоди, що підлягає виплаті відповідачем, як страховиком винної особи, слід виходити із даних щодо вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, зазначених у документах станції технічного обслуговування. Однак, матеріалами справи не підтверджується, що позивачем було здійснено розрахунок страхового відшкодування на підставі відповідних документів станції технічного обслуговування.

Таким чином, заявлена до стягнення з відповідача сума страхового відшкодування позивачем належними та допустимими доказами не підтверджена, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 37207,55 грн (за вирахуванням з суми страхового відшкодування франшизи у сумі 2000грн) задоволенню не підлягають.

Як наслідок, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, нарахованої на заявлену до стягнення суму відшкодування.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Також, однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів" від 27.10.1993).

В пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як передбачено частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Таким чином, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами, в розумінні статті 73-77 ГПК України, ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування в оскарженій частині.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2021 у справі № 922/1506/21 - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2021 у справі № 922/1506/21 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.10.2021.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель