ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

25 жовтня 2021 року Справа № 902/318/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка"

на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021

(ухвалене о 11:25 год у м. Вінниця, повний текст складено 30.06.2021)

у справі № 902/318/21 (суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка"

про стягнення 313 768 грн 66 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Чоловський О.М.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовною заявою до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" про стягнення 313 768 грн 66 коп., з яких: 84 659 грн 35 коп. курсової різниці; 54 064 грн 87 коп. 48 % річних; 15 098 грн 90 коп. пені; 149 185 грн 01 коп. штрафу; 9 450 грн 09 коп. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 в частині здійснення оплати за придбану продукцію.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021 у справі № 902/318/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" про стягнення 313 768 грн 66 коп. задоволено частково. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" 84 659 грн 35 коп. курсової різниці; 7 549 грн 45 коп. пені; 74 592 грн 50 коп. штрафу; 27 032 грн 43 коп. 48 % річних та 4 545 грн 13 коп. витрат на сплату судового збору. В решті позову відмовлено.

При ухвалені вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ "Агрозахист Донбас" та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" було укладено договір поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 за умовами якого позивач зобов`язується передати у власність відповідача продукцію виробничо-технічного призначення, а відповідач зобов`язується прийняти Товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Суд встановив, що на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 612 283 грн 99 коп., за який відповідач мав провести остаточний розрахунок до 15.10.2020, але станом на 15.10.2020 за відповідачем рахувалась сума основної заборгованості у розмірі 369 539 грн 38 коп., яка була сплачена останнім 06.11.2020.

Щодо стягнення 84 659 грн 35 коп. курсової різниці суд взяв до уваги положення п.3.2 Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020, те, що станом на момент укладання Договору курс МВР України становив за 1 долар США -24 грн 91 коп. за 1 Євро - 26 грн 48 коп. та станом на момент здійснення повної оплати за договором (15.10.2020) курс МВР України становив за 1 долар США - 27 грн 65 коп. за 1 Євро 33 грн 32 коп., а також, що відповідач прострочив виконання заборгованості за договором та відмовився сплачувати курсову різницю за договором, яка становить 84 659 грн 35 коп., суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 15 098 грн 90 коп., штрафу в розмірі 149 185 грн 01 коп. та 48 % річних в розмірі 54 064 грн 87 коп. суд зазначив, що такі вимоги гуртуються на умовах договору, відповідають нормам закону, а тому вони є обґрунтованими та підставними. Однак, суд користуючись правом передбаченим ч. 3 ст. 551 ЦК України дійшов висновку про зменшення розміру вказаних штрафних санкцій на 50 %, та відповідно, стягнення з відповідача пені в розмірі 7 549 грн 45 коп., штрафу в розмірі 74 592 грн 50 коп. та 27 032 грн 43 коп. процентів річних.

Щодо стягнення інфляційних втрат 9 450 грн 09 коп. суд дійшов висновку про відмову в їх стягненні, з огляду на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Враховуючи, що умовами договору передбачений захист продавця у вигляді перерахунку розрахунку у випадку зміни курсу долару США до гривні, а тому, враховуючи, що від втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, суд відмовив в стягненні інфляційних втрат в сумі 9 450 грн 09 коп.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 3, 11, 509, 526, 530, 549, 551, 612, 625, 627, 638, 655, 691, 712 ЦК України, ст. ст. 180, 181, 193, 216, 217, 230, 231, 233 Господарського кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка", за змістом якої просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021 у справі № 902/318/21 в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає таке.

Станом на момент звернення з позовом до суду першої інстанції відповідач оплатив вартість товару, визначену в Додатках та видаткових накладних до Договору поставки №20201л/20 від 30.01.2020 в повному обсязі.

Курсова різниця фактично закладається в вартість товару і компенсується в повному обсязі, якщо в Договорі поставки передбачена прив`язка через формули до іноземної валюти. Таким чином, курсова різниця є гарантією для Постачальника із запобігання зниження вартості або знецінення товару, та не може бути штрафною санкцією в разі прострочення виконання фінансового зобов`язання. Крім того як самим Договором поставки, так і Додатком передбачене перерахування вартості товару на день, що передує оплаті з урахуванням курсу іноземних валют.

Іноземна валюта індексації не підлягає, а тому вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони зазначили грошовий еквівалент у доларах США, не є незаконною та необґрунтованою.

Положеннями п. 7.7 Договору вказано, що у разі невиконання зобов`язання, на отримувача товару накладається стягнення 48 % річних, тобто мова йде про невиконання фінансового зобов`язання в повному обсязі, що в конкретному випадку не має місця, оскільки частина оплати за товар визначена Додатками до Договору поставки була здійснена вчасно та в обсязі визначеному позивачем як постачальником за договором.

Однією з істотних умов Договору поставки 2020Іл/20 від 30.01.2020 є те, що порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору.

ТОВ «Агрозахист Донбас», в якості доказу до матеріалів позовної заяви на підтвердження позовних вимог було додано Додатки до Договору поставки, в яких не передбачено застосування штрафів, пені, % річних та інших видів стягнення.

Також, за умовами договору поставки сторони впродовж трьох днів від дати остаточного розрахунку за Додатком до Договору поставки підписують Акт звіряння взаєморозрахунків. Ініціатива підписання вказаного Акту покладається на Покупця. При відсутності Акту звіряння взаєморозрахунків, зобов`язання покупця щодо повної оплати вартості товару не вважається виконаним, що є підставою для стягнення штрафних санкцій.

Скаржник, до апеляційної скарги додав копія Акту звірки взаєморозрахунків за підписами відповідальних осіб від сторін за Договором поставки 2020Іл/20, а тому зазначає, що в цьому випадку ТОВ "Агрозахист Донбас", до суду першої інстанції було долучено Акт звіряння взаєморозрахунків.

А отже, до моменту подання позовної заяви, останній не мав жодних претензій фінансового характеру по відношенню до СТОВ "Аквавіка".

Вказує, що Акт звірки взаємних розрахунків не може слугувати в якості доказу на підкріплення правової позиції ТОВ "Агрозахист Донбас", крім того не може слугувати доказом та підставою до застосування штрафних санкцій, стягнення грошових коштів з СТОВ "Аквавіка".

Тому, вважає, що вказаний документ позбавляє позивача права вимоги сплати штрафних санкцій, оскільки Акт звіряння взаємних розрахунків підписаний, а отже фактично підтверджує відсутність претензій щодо виконання відповідачем, обов`язків за Договором поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020.

Також зазначає, що до моменту звернення з позовною заявою до суду, позивач не звертався до відповідача із вимогами фінансового характеру та не направляв на його адресу жодних претензій стосовно несплати або часткового невиконання фінансових зобов`язань.

За наведеного підсумовує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

До апеляційної скарги відповідач додав копію Акту звірки взаєморозрахунків Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" з ТОВ "Агрозахист Донбас" з 01.01.2018 по 09.11.2020 (а. с. 143).

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" зазначає таке.

Відповідач повинен був сплатити суму заборгованості 15.10.2020 з урахуванням курсової різниці, але Відповідач прострочив виконання заборгованості за договором та відмовився сплачувати курсову різницю за договором.

Курсова різниця не є упущеною вигодою, вона є недоотриманою позивачем вартістю товару, у зв`язку зі зміною його ціни за рахунок валютних коливань у бік збільшення та у даному випадку не сплативши зазначену курсову різницю у визначений сторонами у Додатках строк. Покупець (відповідач) таким чином завдав матеріальних збитків постачальнику.

Акт звіряння взаємних розрахунків наданий суду з метою відслідковування часу поставки, часу оплати за договором відповідачем, та відповідно встановлення строку сплати за основною заборгованістю.

З врахуванням того, що розрахунки за курсовою різницею мають бути погоджені обома сторонами, обов`язок відповідача був сплатити заборгованість з врахуванням курсової різниці та підписати акт уповноваженими представниками обох сторін. Відповідач відмовився сплачувати курсову різницю, тому акт підписано з боку позивача щодо сплати основної заборгованості за договором.

Скаржником не було надано акт звіряння до суду першої інстанції який підписано уповноваженими особами. Уповноваженою особою для підписання акту звірки є головний бухгалтер позивача, а наданий відповідачем акт підписано Максимишиним В.О., який не був головним бухгалтером підприємства та відповідно підписувати акти звірки не мав права.

Розрахунок курсової різниці проводився позивачем згідно умов Договору, де зазначено, що за розрахунок береться курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку (МВР) України на день проведення розрахунків (перерахування коштів).

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку покупець зобов`язаний сплатити постачальнику як належну оплату повної вартості товару, що визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США/Євро на міжбанківському валютному ринку (МВР) на день проведення оплати.

Крім того, відповідач сам зазначає у своєму відзиві що фінансові зобов`язання виконувалися ним лише до певного періоду та не виконались вчасно і у повному обсязі.

Виставлення рахунків на сплату за договором було погоджено та здійснювалося між сторонами шляхом обміну через централізовану бухгалтерію позивача та відповідача, що і було зроблено позивачем.

Договором не передбачено направлення рахунків на оплату поштовим відправленням з повідомленням, а відповідач повинен був зі свого боку самостійно вирахувати суму до сплати з врахуванням курсової різниці.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволення.

Представник відповідача подав до суду письмову промову в судових дебатах, в яких підсумовує свою позицію та додатково зазначає, що йому стало відомо про наявність додаткової угоди до договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2021, шляхом направлення адвокатського запиту до СТОВ "Аквавіка" щодо надання додаткової угоди до Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020

Відповідно до відповіді на адвокатський запит СТОВ "Аквавіка" було надано примірник Додаткової угоди до Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 за умовами якої після підписання Акту звірки взаєморозрахунків позивач втрачає право на звернення до відповідача із вимогою відповідальності за порушення умов Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020.

Вказує, що з огляду на додаткову угоду до Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020, ТОВ «Агрозахист Донбас» втратила право на будь яке звернення щодо стягнення коштів з СТОВ "Аквавіка" з моменту підписання акту звірки та укладення Додаткової угоди до Договору поставки 2020Іл/20 від 30.01.2020.

До вказаної промови додано копію Додаткової угоди до Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 від 10.11.2020 (а. с. 178).

25.10.2021 в судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Пояснив, що в цьому випадку без виставлення окремого рахунку на сплату курсової різниці, позивач не отримав право на вимоги її оплати відповідачем, а відповідно і на нараховані штрафні санкції.

З огляду на вказане, вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021 у справі № 902/318/21 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судове засідання 25.10.2021 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" не з`явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що позивач була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить поштове повідомлення, направлене позивачу (а. с. 184), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас".

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 30.01.2020 між ТОВ Агрозахист Донбас (далі Постачальник) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Аквавіка (далі Покупець) було укладено договір поставки №2020Іл/20 (далі Договір; а. с. 17-19) за умовами якого в терміни, визначені договором, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення (далі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти Товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору за цим Договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються Додатками та/або накладними, що с невід`ємною частиною цього договору.

Згідно із п. 2.2. Договору ціна продукції, що поставляється за цим Договором, вказується у Додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (Засоби Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Міндобрива та Мікродобрива). Для Товару (ЗЗР, Насіння та Мікродобрив) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро.

За умовами п. п. 2.3., 2.4. Договору загальна сума договору визначається сукупністю Додатків та/або накладних, що зазначені в п. 2.1., та які є невід`ємною частиною цього договору. У випадку розбіжностей даних у Додатках щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку Покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару). Вартість тари, упаковки в якій постачається Товар, входить до ціни Товару.

В силу п. 3.1. 3.2. Договору порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору.

В тому випадку, коли курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківського валютному ринку (МВР) України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення Додатку, Сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С = А1/А2*В, де С - сума належна до оплати; В - ціна Товару на момент підписання Додатку; А1 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів; А2 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного Додатку.

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику як належну оплату повної вартості Товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого Товару в доларах США/Євро на курс гривні щодо Долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку (МВР) на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту.

Відповідно до п. 3.3 Договору всі платежі за цим договором здійснюються Покупцем з врахуванням п.3.2 Договору. На підтвердження виконання Покупцем зобов`язань з оплати товару з врахуванням п.3.2 даного Договору, Сторони впродовж трьох днів від дня остаточного розрахунку за відповідним Додатком або Договором в цілому, підписують "Акт звіряння взаємних розрахунків" ініціатива звіряння взаємних розрахунків покладається на Покупця.

Згідно із п. 3.4 Договору при відсутності підписаного сторонами Акт звіряння взаємних розрахунків, зобов`язання Покупця щодо повної оплати вартості отриманого Товару не вважається виконаним, що є підставою для застосування відповідних штрафних санкцій згідно з умовами договору.

Крім того, умовами договору було встановлено, що за порушення умов даного Договору винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством та з урахуванням даного договору (п.7.1. Договору).

В п. 7.1.1. Договору сторони погодили, що крім відповідальності, встановленої п. 7.1. Договору Покупець: за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення; за відмову від отримання або в разі необґрунтованого повернення продукції, якою с ЗЗР або Мінеральні добрива, сплачує штраф в розмірі 50% процентів вартості не отриманої або повернутої продукції; за відмову від отримання продукції або в разі необґрунтованого повернення продукції, якою є Насіння, сплачує штраф в розмірі 100% (сто) процентів вартості не отриманої продукції або повернутої продукції.

В разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього договору покупець, відповідно до ст. 625 ЦК України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним Додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати (п.7.7. Договору).

За умовами п.7.8. Договору в разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого товару.

Договір набув чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до повних розрахунків. (п.11.2. Договору)

Також, до Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 між сторонами підписано Додатки, а саме: № 1 від 30.01.2020; № 2 від 31.01.2020; № 3 від 18.02.2020 (а. с. 20-22) , якими погоджено асортимент, кількість, ціну, еквівалент вартості товару, умови поставки та порядок розрахунків за товар, що поставляється. Додатками визначено офіційний курс долара США щодо гривні станом на день складання кожного з Додатків, та погоджено, що оплата вартості товару, зазначеного в Додатках, здійснюється покупцем в національній валюті України (гривня), виходячи із курсу продажу долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, зафіксованого на момент закриття торгів та який не може бути нижче ніж курс долара США/Євро на день укладення кожного з Додатків.

На виконання умов договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020, позивач поставив за вказаними додатками відповідачу товар, а саме:

- Додаток №1 від 30.01.2020 до Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 на суму 173 895 грн 26 коп., за видатковою накладною №165 від 31.01.2020, за довіреністю №10 від 31.01.2020, на суму 27 295 грн 22 коп.. та за видатковою накладною №951 від 25.03.2020 на суму 66 605 грн 76 коп. Усього за цим додатком було отримано товару на суму 93 900 грн 98 коп. За умовами п. 3 Додатку № 1, відповідач зобов`язався здійснити оплату 20% вартості товару в строк до 10.02.2020. Остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язався здійснити до 15.10.2020 (а. с. 23, 27, 30);

- Додаток №2 від 31.01.2020 до договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 на суму 147 744 грн, за видатковою накладною №177 від 31.01.2020, за довіреністю № 9 від 31.01.2020, на суму 147 744 грн. За умовами п.3 додатку, відповідач зобов`язався здійснити оплату 100% вартості товару в строк до 31.03.2020. Остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язався здійснити до 31.03.2020. Товар було повернуто покупцем. Штрафні санкції за цим додатком нараховуються з 01.04.2020 по 09.08.2020 (а. с. 26, 28);

- Додаток №3 від 18.02.2020 до договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 на суму 327 131 грн 77 коп. за видатковою накладною №215 від 21.02.2020, за довіреністю №15 від 21.01.2020, на суму 327 131 грн 77 коп. За умовами п.3 додатку, відповідач зобов`язався здійснити оплату 10% вартості товару в строк до 24.02.2020. Остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язався здійснити до 15.10.2020 за видатковою накладною №4009 від 02.09.2020, за довіреністю № 63 від 02.09.2020, на суму 43 507 грн 24 коп. (а. с. 25, 29).

Відповідно до п. 3.5 Договору товар мав бути оплачений не пізніше 10 днів з моменту отримання за відповідною накладною. Відповідач був сповіщений про необхідність сплати коштів за додатком до 15.10.2020 листом від 15.09.2020.

Позивач зазначає, що остаточний розрахунок за придбану продукцію відповідач мав здійснити до 15.10.2020, але станом на 15.10.2020 відповідач не сплатив суму основної заборгованості у розмірі 369 539 грн 38 коп. Сплачено її було лише 06.11.2020. Вказане підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків за період 2020 рік та виписками з особового рахунку позивача (а. с. 33-40).

За наведеного, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача суми несплаченої курсової різниці в сумі 84 659 грн 35 коп., 54 064 грн 87 коп. 48 % річних; 15 098 грн 90 коп. пені, 149 185 грн 01 коп. штрафу та 9 450 грн 09 коп. інфляційних втрат.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як убачається із встановлених обставин у цій справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020.

За приписами ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Нормами ст.627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, ч. 1 ст. 628 ЦК України унормовано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як встановлено судом апеляційної інстанції вище, позивач, на виконання умов Договору, поставив відповідачу товар на загальну суму 612 283 грн 99 коп., а відповідач в силу умов укладеного договору та додатків повинен був здійснити остаточний розрахунок за придбану продукцію мав здійснити до 15.10.2020, але станом на 15.10.2020 за відповідачем рахувалась сума основної заборгованості у розмірі 369 539,38 грн, яка була сплачена останнім 06.11.2020.

Відповідно до п.3.2 Договору поставки №2020Іл/20 від 30.01.2020 в тому випадку, коли курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку (МВР) України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення Додатку, Сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу : С =А1:А2*В, де С - сума належної оплати; В-ціна товару на момент підписання додатку, А1- (курс МВР дол.США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів, А2- (курс МВР дол.США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного додатку.

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику як належну оплату повної вартості Товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США/Євро на міжбанківському валютному ринку (МВР) на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту.

Станом на момент укладання Договору курс МВР України становив за 1 долар США - 24 грн 91 коп. за 1 Євро - 26 грн 48 коп. та станом на момент здійснення повної оплати за договором (15.10.2020) курс МВР України становив за 1 долар США - 27 грн 65 коп. за 1 Євро 33 грн 32 коп.

Тому, відповідач повинен був сплатити суму заборгованості 15.10.2020 з урахуванням курсової різниці, однак, як встановлено вище, відповідач прострочив виконання заборгованості за договором та відмовився сплачувати курсову різницю за договором.

Відповідно до розрахунку позивача курсова різниця становить 84 659 грн 35 коп.

Перевіривши вказаний розрахунок, апеляційний господарський суд дійшов висновку про його арифметичну вірність. Також суду бере до уваги, що відповідач не заперечив проти вказаного рахунку, а також не надав свій власний контрозрахунок.

Щодо посилання відповідача на те, що відповідно до умов додаткових угод до Договору, умовою настання у відповідача обов`язку зі сплати курносої різниці є виписування позивачем нових рахунків, суд апеляційної інстанції зазначає, що таке.

Дійсно за умовами Додатків № №1, 2, 3 постачальник зазначив, що ціни за цим договором не є остаточними і постачальник залишає за собою право в односторонньому порядку змінити зазначені у Додатку ціни, шляхом виписування нових рахунків на оплату.

Однак, в Додатках № № 1, 2, 3 також передбачено, що оплата вартості Товару, зазначеного в Додатку, здійснюється Покупцем в національній валюті України (гривня), виходячи із курсу продажу долара США на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, зафіксованого на момент закриття торгів та який не може бути менший ніж курс долара США/ЄВРО на день укладання відповідного додатку.

Також, сторонами погоджена формула для здійснення розрахунку у випадку зміни в сторону збільшення курсу долара США/ЄВРО на день оплати відносно дня підписання додатку.

Тобто, в цьому випадку виставлення позивачем окремого рахунку на сплату курсової різниці не є єдиною підставою для виникнення у відповідача обов`язку із її сплати, оскільки останній за умовами, як Договору, так і Додатків повинен був здійснити остаточний розрахунок із врахуванням курсу долара США/ЄВРО на день оплати та у випадку коли такий курс був більшим, ніж той, що був на день укладання додатку, провести відповідне коригування та сплати суму, з врахуванням курсової різниці, а не чекати виставлення позивачем окремого рахунку.

Щодо посилання представника відповідача на Додаткову угоду від 10.11.2020 до Договору та Акт звірки взаєморозрахунків Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" з ТОВ "Агрозахист Донбас" з 01.01.2018 по 09.11.2020, суд бере до уваги таке.

За приписами ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вказані докази не подавалися суду першої інстанції, а тому скаржник мав обґрунтовувати причини їх неподання, з причин, що об`єктивно не залежали від нього та надати відповідні докази.

В той же час, ні в апеляційній скарзі, ні в письмовій промові в судових дебатах не вказав такі причини.

У судовому засіданні представник відповідач пояснив суду, що про Додаткову угоду до Договору, йому як представнику стало відомо лише з адвокатського запиту до відповідача, а причин неможливості неподання Акту звірки взаєморозрахунків не вказав.

Суд зазначає, що Додаткову угоду від 10.11.2020 до Договору представник отримав у відповідь на адвокатський запит від відповідача (а. с. 179), а Акт звірки взаєморозрахунків Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" з ТОВ "Агрозахист Донбас" здійснений за період з 01.01.2018 по 09.11.2020, тобто станом на листопад 2020 року такий доказ був у наявності у відповідача.

Апеляційний господарський суд, з огляду на приписи ст. ст. 13, 14, 42, 74, 80, 165 ГПК України покладає обов`язок з подання доказів на сторону у справі, зокрема разом із першою заявою по суті справи, а строк подання доказів не ставиться в залежність від отримання доказів представником сторони, в тому числі і шляхом отриманням відповіді на адвокатський запит, адресованого своєму довірителю.

Також суд апеляційної інстанції бере до уваги висновок Верховного Суду викладений в постанові від 30.03.2018 у справі № 910/24486/16 за яким неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд не приймає вказані вище докази та не надає їм оцінку.

Окрім вказаного, суд апеляційної інстанції вказує, що твердження скаржника, що долучений позивачем Акт звірки взаєморозрахунків за період 2020 рік (а. с. 33), вказує на відсутність боргу, є помилковими, оскільки такий Акт підписаний тільки зі сторони позивача, а в силу п. п. 3.3. Договору тільки підписаний обома сторонами Акт підтверджує остаточний розрахунок.

При цьому, за відсутності підписаного сторонами "Акту звіряння взаємних розрахунків", зобов`язання покупця щодо повної оплати вартості отриманого товару не вважається виконаним, що є підставою для застосування відповідних штрафних санкцій згідно з умовами договору (п. 3.4. Договору).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із судом першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення курсової різниці в сумі 84 659 грн 35 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі 15 098 грн 90 коп. та штрафу в розмірі 149 185 грн 01 коп., суд зазначає таке.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктами 7.1.1., 7.8. Договору передбачено, що крім відповідальності, передбаченої п. 7.1. Договору покупець за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення.

В разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого товару.

Згідно приписів ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом вище, що зобов`язання по сплаті вартості отриманого згідно видаткової накладної товару Відповідачем виконано у повному обсязі 06.11.2020, тобто у строк більше 5 днів, що є підставою для нарахування пені та штрафу в порядку п. п. 7.1.1., 7.8. Договору поставки, враховуючи арифметичну правильність обрахунку відповідної штрафної санкції, а тому вимога про стягнення з відповідача 149 185 грн 01 коп. штрафу та пені в розмірі 15 098 грн 90 коп. є обґрунтованою, а перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд зазначає про його арифметичну правильність.

Суд бере до уваги, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 3-88гс11, від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12; постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 у справі № 903/647/17 та від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17.

Суд враховує правову природу штрафу, яка є відмінною від пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Можливість нарахування штрафу залежно від період прострочення не передбачено ч. 2 ст. 549 ЦК України.

Штраф є одноразовим платежем, котрий обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Вирішуючи питання щодо остаточного розміру сум пені, штрафу які підлягають стягненню, суд виходить з наступного.

Частина 3 статті 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення штрафних санкцій є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

За своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукуючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Також, у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/20 Велика Палата Верховного Суду виключила мотиви судів попередніх інстанцій щодо ототожнення понять пені та відсотків річних.

Одночасне стягнення пені та штрафів створить нерівність у правовідносинах сторін, призведе до невиправданого та надмірного збагачення позивача.

Апеляційний господарський суд бере до уваги, що період прострочення був невеликим (менше місяця), сума заборгованості сплачена відповідачем повністю, відповідач у відзиві, просив зменшити штрафні санкції у зв`язку із введенням карантинних обмежень державою, а тому відповідач не міг врахувати вплив непереборних обставин на ведення господарської діяльності, а тому погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення підлягаючої до стягнення пені та штрафу на 50%.

В постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №922/1608/19 викладена правова позиція, що зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

А тому, до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 7 549 грн 45 коп. та штраф в розмірі 74 592 грн 50 коп.

Надаючи оцінку позовній вимозі про стягнення 48 % річних в розмірі 54 064 грн 87 коп., суд зазначає таке.

Разом з тим відповідно до ч.3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч.1 ст.627 визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру. Разом з тим, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, що стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

За наведеного, апеляційний господарський суд, враховуючи встановлені обставини справи, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, з огляду на вимоги розумності та справедливості, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 Господарського кодексу України, погоджується із судом першої інстанції про зменшення розміру процентів річних на 50%, а саме до стягнення підлягає 27 032 грн 43 коп.

Щодо стягнення 9 450 грн 09 коп. інфляційних втрат, суд бере до уваги таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, встановивши, що відповідно до умов кредитного договору та умов кредитування сума кожного чергового платежу визначалась позивачем у еквіваленті іноземної валюті та розраховувалась шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, дійшов правильного висновку про те, що передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що в цьому випадку, захист майнових інтересів позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, відновлені еквівалентом іноземної валюти до якої здійснено прив`язку під час здійснення відповідачем відповідних платежів.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021 у справі № 902/318/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" - без задоволення.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається судом апеляційної інстанції без задоволення, а в ухвалі про відкриття апеляційного провадження суд на підставі ч. 5 ст. 262 ГПК України зупинив дію оскаржуваного рішення, то суд дійшов висновку про поновлення дії рішення Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021 у справі № 902/318/21.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021 у справі № 902/318/21 - без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду Вінницької області від 22.06.2021 у справі №902/318/21.

3. Справу № 902/318/21 надіслати Господарському суду Вінницької області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "28" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Мельник О.В.