ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"22" вересня 2021 р. Справа № 911/5186/14 (911/2176/20)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Консоль ЛТД", в особі

ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича

до 1) Громадянина ОСОБА_1 , м. Київ

2) Громадянина ОСОБА_2 , Херсонська область,

Бериславський район, с. Милове

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Громадянина ОСОБА_3

про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії,

витребування майна

В межах провадження у справі № 911/5186/14 про банкрутство ТОВ Фірма "Консоль ЛТД"

Суддя Лопатін А.В.

за участю секретаря судового засідання Рябоконь О.О.

за участю представників згідно з протоколом удового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/5186/14 за заявою Комунального підприємства "Управління контролю за благоустроєм міста" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Консоль ЛТД", провадження в якій порушено ухвалою господарського суду Київської області від 12.03.2015 р.

Постановою господарського суду Київської області від 04.08.2016 р. визнано банкрутом ТОВ Фірми "Консоль ЛТД" та відкрито його ліквідаційну процедуру.

Наразі триває ліквідаційна процедура ТОВ Фірми "Консоль ЛТД", повноваження ліквідатора останнього виконує арбітражний керуючий Демчан Олександр Іванович.

29.07.2020 р. через канцелярію суду ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича подано заяву з вимогами до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про:

- визнання недійсним договору комісії, укладеного із ТОВ фірма "Консоль ЛТД" та (8006) ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві у спрощений спосіб шляхом видання довідок-рахунків серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р. та серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р.;

- визнання недійсним правочину, укладеного ТОВ фірма "Консоль ЛТД" з громадянином ОСОБА_1 , із відчуження напівпричепа марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий та в подальшому зареєстрований за ОСОБА_1 згідно довідки-рахунку серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р.;

- визнання недійсним правочину, укладеного ТОВ фірма "Консоль ЛТД з громадянином ОСОБА_1 , із відчуження транспортного засобу марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий та в подальшому зареєстрований за ОСОБА_1 згідно довідки-рахунку серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р.;

- визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" (код 20676633, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) права власності на наступне рухоме майно: напівпричіп марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий; транспортний засіб марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий;

- зобов`язання громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 ) повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" (код 20676633, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) напівпричіп марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий;

- витребування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" (код 20676633, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) із чужого незаконного володіння громадянина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН та паспорті дані - невідомі) транспортний засіб марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий.

Ухвалою суду від 31.07.2020 р. витребувано у Виконавчого органу Милівської сільської ради інформацію щодо місця проживання (реєстрації) громадянина ОСОБА_2 ; витребувано у Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві Державної адміністрації інформацію щодо місця проживання (реєстрації) громадянина ОСОБА_1 .

11.08.2020 р. та 17.08.2020 р. від відповідних органів надійшла інформація щодо місця проживання (реєстрації) громадянина ОСОБА_2 та громадянина ОСОБА_1 .

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.08.2020 р. прийнято до розгляду заяву ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана О.І. до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна, в межах провадження у справі № 911/5186/14 про банкрутство ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", розгляд заяви призначено на 28.10.2020 р. витребувано у ГУ ДПС у Херсонській області реєстраційний номер облікової картки платника податків Громадянина ОСОБА_2 .

10.09.2020 р. на поштову адресу суду від ГУ ДПС у Херсонській області надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 19.08.2020 р.

26.10.2020 р. на офіційну електронну адресу суду від гр. ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.10.2020 р. розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана О.І. до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна відкладено на 09.12.2020 р.

16.11.2020 р. на поштову адресу суду від відповідача-2 надійшов відзив на заяву.

07.12.2020 р. на офіційну електронну адресу суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

09.12.2020 р. на офіційну електронну адресу суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.12.2020 р. розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана О.І. до Гр. ОСОБА_1 та Гр. ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна відкладено на 20.01.2021 р., клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Ковальчук Ірини Миколаївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, постановлено судове засідання у даній справі, призначене на 20.01.2021 р. об 11:45 год., провести в режимі відеоконференції.

18.01.2021 р. на офіційну електронну адресу суду від гр. ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

20.01.2021 р. через канцелярію суду ліквідатором банкрута подано пояснення до заяви про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.01.2021 р. розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна відкладено на 24.02.2021 р.

15.02.2021 р. через канцелярію суду заявником подано заяву про уточнення вимог заяви ліквідатора банкрута про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником та застосування наслідків визнання правочинів недійсними.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.02.2021 р. розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна відкладено на 14.04.2021 р.

05.04.2021 р. до суду від представника відповідача-2 надійшла заява про зупинення провадження у справі.

16.04.2021 р. розгляд заяви відповідача-2 про зупинення провадження у справі та розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна призначено на 02.06.2021 р.

21.05.2021 р. заявником через канцелярію суду подано пояснення до заяви ліквідатора про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна.

28.05.2021 р. через канцелярію суду представником відповідача-2 подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням за кордоном представника.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.06.2021 р. заяву відповідача-2 про зупинення провадження у справі залишено без задоволення, залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна відкладено на 07.07.2021 р.

02.07.2021 р. через канцелярію суду від заявника надійшли пояснення щодо заяви ліквідатора про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна.

05.07.2021 р. до суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.07.2021 р. розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна відкладено на 08.09.2021 р.

06.09.2021 р. до суду від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

08.09.2021 р. через канцелярію суду представником ОСОБА_1 подано пояснення.

Ухвалою господарського суду від 08.09.2021 р. розгляд заяви ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна відкладено на 22.09.2021 р.

21.09.2021 р. представником відповідача-1 подано письмові пояснення у справі.

21.09.2021 р. заявником подано пояснення щодо строків позовної давності для звернення із заявою.

22.09.2021 р. представником відповідача-1 подано клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства Юстиції України та державного підприємства, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру.

Також, представником відповідача-1 подано клопотання, в якому він просить суд зобов`язати ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана О.І. подати до суду докази.

В судове засідання з`явились заявник, уповноважений представник відповідача-1 та уповноважений представник третьої особи - ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", інші учасники, належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду даного спору не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що неявка відповідача-2 та третьої особи - гр. ОСОБА_3 в дане судове засідання, без надання пояснень щодо поважності причин не перешкоджає розгляду даного спору по суті.

Як вбачається із матеріалів справи, представником відповідача-1 безпосередньо перед судовим засіданням подано наступні клопотання.

Клопотання від 22.09.2021 р. б/н, в якому представник вказує на те, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, а саме Міністерства Юстиції України та адміністратора Реєстру - державного підприємства, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі, а тому представник відповідача просить залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство Юстиції України та державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру.

Клопотання від 22.09.2021 р. б/н, в якому відповідач-1 просить суд:

Зобов`язати позивача - в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича надати наступні докази:

- довідку про перелік відкритих розрахункових поточних рахунків ТОВ «Фірми «Консоль ЛТД» станом на серпень 2014 року;

- виписки з відкритих розрахункових поточних банківських рахунків ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» для проведення господарської діяльності станом на серпень 2014 року;

- документи бухгалтерського обліку, а саме щодо відображення господарських операцій з відчуження рухомого майна транспортних засобів - а саме транспортний засіб марки DAF FT CF 85.430 д.н.з. НОМЕР_5 2006 року випуску та транспортний засіб марки MOSLEIN SMR-334 д.н.з. НОМЕР_6 2006 року випуску за серпень 2014 року;

- належним чином завірену копію чи оригінал довідок-рахунків про відчуження транспортних засобів.

Розглянувши зазначені клопотання відповідача-1, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та проаналізувавши чинне законодавство, суд зазначає таке:

Клопотання про залучення третіх осіб, вмотивоване тим, що в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація щодо того чи були в реєстрі обтяжень відомості про обтяження автомобіля і причепа станом на проведення їх відчуження. Адже в справі не приймає участь ні Департамент ДАІ, ні Міністерство Юстиції України, ні адміністратор Реєстру. Незрозумілим є і те, як у випадку обставин, на які посилається позивач в Реєстрі обтяжень не було відомостей про обтяження автомобіля та причепа - це питання до Держателя Реєстру (Мінюсту) та адміністратора Реєстру. Або незрозумілим є як Департамент ДАІ (службові особи) при наявності таких відомостей у Реєстрі допустив видачу довідки-рахунку, а в подальшому, як було укладено договір купівлі-продажу, затверджений нотаріально. Дані обставини є важливими для вирішення справи та прийняття законного рішення. Відповідач вказує на те, що у випадку прийняття рішення щодо визнання недійсними правочинів та застосування наслідків визнання правочинів недійсними він може звернутись з позовом до Мінюсту та адміністратора Реєстру про відшкодування спричинених збитків за можливе не вчинення певних дій, які повинні були вчиненими адміністратором Реєстру, або навпаки може бути виявлено, що Заставодержатель не подавав Відомості до Реєстру обтяжень, чи подав їх в пізніші строки тощо, що вплинуло на відчуження транспортних засобів.

Відповідно до положень частини першої статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Частиною другою вказаної статті ГПК України визначено, що якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно із положеннями частини третьої та частини четвертої статті 50 ГПК України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява (частини перша статті 51 ГПК України).

Разом з тим, проаналізувавши обставини, на які представник відповідача посилається, як такі, що свідчать про наявність підстав для залучення Міністерства Юстиції України та державного підприємства, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, врахувавши предмет спору в даній справі та зміст заявлених заявником вимог, судом не встановлено наявності підстав вважати, що рішення за результатами розгляду даного спору може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін, у зв`язку із чим, також врахувавши те, що представником відповідача не визначено на стороні кого позивача чи відповідача має бути залучено до участі у даній справі вказаних осіб, а також не надано повної інформації щодо осіб, яких, на його переконання, слід залучити до участі у даній справі, вказане клопотання залишається судом без задоволення.

Що стосується клопотання відповідача-1 про зобов`язання заявника подати докази, яке вмотивоване тим, що заявником не доведено, що транспортні засоби було реалізовано безоплатно, крім цього, відповідач зазначає, що самостійно наведені в клопотанні документи, ані відповідач особисто, ані його адвокат надати не мають можливості, так як такі документи наявні лише у позивача, суд зазначає таке:

По-перше, судом встановлено, що вказане клопотання подано відповідачем з посиланням на положення статті 81 ГПК України. Так, відповідно до положень частини першої статті 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, вищенаведеними положеннями унормовано можливість звершення до суду учасника у справі із клопотанням про витребування доказів, а не з клопотання про зобов`язання вчинити дії.

Крім того, з урахуванням наведених положень процесуального законодавства та статті 80 ГПК України, судом встановлено, що відповідач мав подати клопотання про саме витребування доказів разом із поданням відзиву на позов. Однак, як вбачається із матеріалів справи, на ухвали суду від 19.08.2020 р., 28.10.2020 р., 09.12.2020 р., 20.01.2021 р., 24.02.2021 р., 16.04.2021 р., якими було встановлено відповідачу-1 строк на подання відзиву, останній не відреагував, відзив на позов не подав, натомість відповідач-1 неодноразово звернувся із клопотанням про відкладення розгляду справи, що в сукупності може свідчити лише про намір затягування судової процедури розгляду даного спору.

По-друге, судом, в даному випадку, враховано безпідставність аргументів відповідача-1 про те, що докази здійснення ним оплати купівлі транспортних засобів можуть бути наявні лише у заявника. Крім цього, дані аргументи є лише перекладанням на позивача тягаря доведення обставин, які б могли спростувати заявлені вимоги згідно тверджень відповідача.

З огляду на вищенаведене, зокрема врахувавши, що вказане клопотання про зобов`язання вчинити дії, метою якого є витребування доказів подано із недотриманням положень статті 81 ГПК України, зокрема щодо строків звернення із таким клопотанням, таке клопотання залишається судом без задоволення.

З урахуванням наведених обставин, з огляду на те, що відповідно до положень частини п`ятої статті 13 ГПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами, суд дійшов висновку про необхідність розгляду даного спору в даному судовому засіданні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши аргументи присутніх учасників судового процесу, суд

встановив:

Регіональний сервісний центр МВС у Волинській області листом від 14.11.2018 №31/3-3220 повідомив ліквідатора, що згідно ЄДР МВС, станом на 13.11.2018 р., транспортний засіб марки MOSLEIN SMR-334, д.н.з. НОМЕР_7 , 2006 р. в., 16.08.2014 р. в (8006) ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р. та транспортний засіб марки DAF FT CF 85.430, д.н.з. НОМЕР_8 , 2006 р. в., 16.08.2014 р. в (8006) ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р. (належним чином завірену копію листа додано до заяви).

Як вбачається із матеріалів справи, для пошуку т/з, перевірки законності їх відчуження, отримання документів, на підставі яких здійснювалася перереєстрація транспортних засобів на третіх осіб, заявник звернувся до ТСЦ 8046 РСЦ у м. Києві із запитом вих.№02-01/58-24 від 20.11.2018 р., в якому просив надати копії довідки-рахунку серії ВІА №852156 від 31.07.2014 та довідки-рахунку серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р., тобто документів на підставі яких було відчужено т/з. Однак, витребуваних документів надано не було, у зв`язку із чим, ухвалою господарського суду Київської області від 20.03.2019 р. у справі № 911/5186/14 задоволено клопотання ліквідатора та витребувано у ТСЦ 8046 РСЦ МВС в м. Києві документи про відчуження ТОВ фірма «Консоль ЛТД» на користь третіх осіб т/з марки MOSLEIN SMR -334, д.н.з. НОМЕР_7 та DAF FT CF 85.430, д.н.з. НОМЕР_8 .

В подальшому, листом від 30.08.2019 р. вих.№31/26-130356-р РСЦ МВС в м. Києві повідомлено наступну інформацію:

- т/з марки MOSLEIN SMR-334, 2006 р.в., колір-сірий, № шасі НОМЕР_1 , 16.08.2014 р. в ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві перереєстровано на нового власника ОСОБА_1 за довідкою-рахунком. Відповідно до наданої інформації, станом на дату її надання даний транспортний засіб перебуває у власності ОСОБА_1 .

- т/з марки DAF FT CF 85.430 12580, 2006 р. в., колір-білий, № шасі НОМЕР_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві перереєстровано на нового власника ОСОБА_1 за довідкою-рахунком серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р. В подальшому 15.03.2019 т/з було перереєстровано на ОСОБА_3 та в 25.06.2019 р. - на ОСОБА_2 . Станом на дату надання інформації вказаний транспортний засіб перебував у власності ОСОБА_2 (належним чином завірену копію листа та додатків до нього додано до позову).

Окрім наведеного, відповідно до змісту вищевказаного листа, згідно із ст. 203 наказу МВС України від 10.01.2014 р. №5ДКС, документи, які стали підставою для проведення 16.08.2014 р. щодо вказаних т/з реєстраційних операцій у ВРЕР-6 УДАІ м. Києва знищені, у зв`язку із закінченням терміну зберігання (3 роки).

Згідно відкритих даних МВС обставини реєстрації т/з марки DAF FT CF 85.430, д.н.з. НОМЕР_8 за ОСОБА_2 підтверджуються витягом із ЄДР транспортних засобів (роздруківку витягу додано до матеріалів позову).

Разом із тим, заявник, посилаючись на те, що вказані транспортні засоби є предметом забезпечення вимог Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Консоль ЛТД", однак такі транспортні засоби було відчужено заставодавцем за відсутності погодження таких дій із заставодержателем, крім цього, транспортні засоби було відчужено безоплатно, просить суд, з урахуванням уточнення:

- визнати недійсним договору комісії, укладений із ТОВ фірма "Консоль ЛТД" та (8006) ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві у спрощений спосіб шляхом видання довідок-рахунків серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р. та серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р.;

- визнати недійсним правочин, укладений ТОВ фірма "Консоль ЛТД" з громадянином ОСОБА_1 , із відчуження напівпричепа марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., № шасі НОМЕР_1 , колір сірий та в подальшому зареєстрований за ОСОБА_1 згідно довідки-рахунку серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р.;

- визнати недійсним правочин, укладений ТОВ фірма "Консоль ЛТД з громадянином ОСОБА_1 , із відчуження транспортного засобу марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_3 , колір білий та в подальшому зареєстрований за ОСОБА_1 згідно довідки-рахунку серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р.;

- визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» (код 20676633, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) право власності на наступне рухоме майно: напівпричіп марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., № шасі НОМЕР_1 , колір сірий вартістю 277 216,87 грн.; транспортний засіб марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., №двиг. НОМЕР_2 . №шасі НОМЕР_3 , колір білий вартістю 525 590,84 грн.

- зобов`язати громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 ) повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» (код 20676633, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) напівпричіп марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий вартістю 277 216,87 грн.

- витребувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» (код 20676633, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) із чужого незаконного володіння громадянина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН та паспорті дані - невідомі) транспортний засіб марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., №двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий вартістю 525 590,84 грн.

Відповідачем-2 подано відзив на заявлені вимоги, в якому він вказує на те, що станом на дату придбання транспортного засобу ОСОБА_2 в реєстрі обтяжень рухомого майна відсутня була інформація щодо обтяження такого транспортного засобу. Поряд із цим, на підтвердження зазначених обставин, відповідач додає копію витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна жодним чином не завірену, а відтак, такий документ не може бути прийнятий судом як доказ у справі.

Відповідачем-1, в свою чергу, як встановлено судом, відзив на позов подано не було. Поряд із цим, відповідачем подано письмові пояснення, в яких він вказує на те, що в своїй позовній заяві арбітражний керуючий не навів жодних підстав недійсності правочинів, а саме щодо відчуження ТОВ фірма «Консоль ЛТД» на користь третіх осіб майна - транспортних засобів у кількості 2 шт., а викладені обставини, на переконання відповідача, є лише припущеннями на яких не може ґрунтуватись у справі рішення. Крім того, відповідач зазначає, що в позовній заяві арбітражного керуючого не наведено порушень жодних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачених ст. 203 ЦК України, отже, на переконання відповідача, у відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Окрім наведеного, відповідач наголошує, що довідки-рахунки на момент придбання транспортних засобів відповідачем - ОСОБА_1 були чинними, не суперечили чинному законодавству України щодо проведення реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388. Також відповідач вказує на те, що позивач в позовній заяві зазначив, що підприємство не мало прав відчужувати транспортні засоби, так як вони на момент укладення довідок-рахунків перебували в заставі в Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку, однак, такі обставини не відповідають дійсності, так як Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк не звертався з позовами до відповідача - ОСОБА_1 щодо визнання довідок-рахунків договорів купівлі-продажу недійсними та застосування наслідків визнання правочинів недійсними.

Окрім наведеного, відповідачем-1 заявлено про застосування строків позовної давності.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 р. у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 р. у справі № 610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так самовстановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

У рішенні від 05.04.2005 р. у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Тож розгляд та захист порушених прав у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

В даному випадку судом враховано позицію Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 02.06.2021 р. у справі № 904/7905/16, що положення Кодексу України з процедур банкрутства, введеного в дію 21.10.2019 р. не поширюються на правовідносини, що склались до його вступу в дію, а відтак, з урахуванням дати відчуження вищезазначених транспортних засобів боржником, враховано положення статті 20 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Положення статті 20 вказаного Закону є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника.

Зазначена стаття Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", чинного на дату виникнення спірних правовідносин, є спеціальною щодо загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів боржника недійсними, оскільки наведена норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Положення законодавства про банкрутство є частиною цивільного/ господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює Закон про банкрутство як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 р. у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 р. у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 р. у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 р. у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 р. у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 р. у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 р. у справі N 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України (в редакції, чинній станом на дату відчуження транспортних засобів) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 1011 ЦК України (в редакції, чинній станом на дату відчуження транспортних засобів) за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

З огляду на те, що положеннями ЦК України не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення договору комісії, можна дійти до висновку, що між ТОВ фірма "Консоль ЛТД" та (8006) ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві, яке проводило перереєстрацію транспортних засобів, у спрощений спосіб було укладено договір комісії шляхом видання довідки-рахунку серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р. на підставі якої боржником відчужено т/з марки MOSLEIN SMR-334, 2006 р.в., колір-сірий, № шасі НОМЕР_1 , та довідки-рахунку серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р. на підставі якої боржником відчужено т/з марки DAF FT CF 85.430 12580, 2006 р. в., колір-білий, № шасі НОМЕР_9 .

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Таким чином, довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля (даної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.01.2019 р. у справі № 484/3915/15-ц (провадження № 61-11094св18).

Частиною першою статті 202 ЦК України в зазначеній редакції, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Довідка-рахунок, з огляду на той факт, що для її оформлення не передбачено необхідності укладення договору купівлі-продажу, є документом, який оформлюється за результатом вчинення особою дій спрямованих на припинення цивільних прав (права власності) з метою набуття іншою особою права власності на транспортний засіб, тобто за своєю правовою природою є правочином.

Як вбачається із матеріалів справи, транспортні засоби зняті із реєстрації за ТОВ фірма «Консоль ЛТД» 16.08.2014 р. на підставі довідок-рахунків від 31.07.2014 р.

Водночас, провадження у справі № 911/5186/14 про банкрутство ТОВ фірма «Консоль ЛТД» порушено ухвалою господарського суду Київської області від 12.03.2015 р., а відтак, ТОВ фірма «Консоль ЛТД» реалізовано майно на користь третьої особи (відповідача-1) менше як за рік до порушення провадження у справі, що може свідчити про відчуження боржником активів, з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань перед кредиторами.

Окрім наведеного, слід зазначити, що ухвалою господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.07.2012 р. у справі № 5002-4/2325-2012 було порушено провадження у справі про банкрутство, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (витяг міститься в матеріалах справи № 911/5186/14 про банкрутство ТОВ фірма «Консоль ЛТД», а.с. 6-7, том справи № 1). Таким чином, вищенаведені активи боржника - транспортні засоби було відчужено боржником за наявного в господарському суді Автономної Республіки Крим порушеного провадження у справі про банкрутство ТОВ фірма «Консоль ЛТД».

Також, судом встановлено, що ухвалою господарського суду Київської області від 05.08.2015 р. у справі № 911/5186/14, крім іншого, окремо внесено до реєстру вимог кредиторів вимоги ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" у розмірі 275184310,02 грн., як забезпечені заставою майна боржника. Вказані вимоги підлягають погашенню за рахунок майна ТОВ фірма "Консоль ЛТД", що є предметом забезпечення в позачерговому порядку.

Зазначена ухвала у вказаній частині вмотивована, зокрема укладенням 22.01.2007 р. між банком (заставодержателем), позичальником (заставодавцем) договору застави № 160-з/-4, зі змінами та доповненнями згідно договорів про внесення змін та доповнень, відповідно до умов якого, цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору № 160 від 27.12.2005 р. зі змінами та доповненнями, укладеного між заставодержателем та заставодавцем, за умовами якого останній зобов`язаний повернути заставодержателю до 01.07.2015 р. кредит в сумі, яка не може перевищувати 68767657,20 грн., з лімітом з 20.08.2010 р. в сумі 34421150,96 грн. тільки в національній валюті, сплатити починаючи з 20.08.2010 р. відсотки за користування кредитом у розмірі 14% річних (з врахуванням встановленого індексу інфляції у випадку неповернення кредиту і сплати відсотків в строк), у тому числі відсотки за неправомірне користування кредитом у розмірі 22% річних, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати заставодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і у випадках передбачених кредитним договором (п. 1.1. договору застави).

Відповідно до п. 1.2. договору застави предметом застави є автотранспортні засоби (далі "майно"), перелік яких викладений у додатках № 1, 2 до даного договору, які є невід`ємною його частиною.

Згідно з умовами договору застави сторони цього договору оцінюють майно у 3932200,00 грн.

Відповідно до додатку до вказаного договору предметом забезпечення вимог є, в тому числі, напівпричіп марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., № шасі НОМЕР_1 , колір сірий, балансовою вартістю 277216,87 грн. та транспортний засіб марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_3 , колір білий, балансовою вартістю 525590,84 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 19.03.2019 р. № 58739305, належним чином завірену копію якого додано до позову, запис про приватне обтяження, підставою для якого є договір застави від 22.01.2007 р. № 160-з/-4, об`єкт обтяження - в тому числі вищевказані транспортні засоби, зареєстровано 24.01.2007 р. 17:46:28 за № 4397329.

Таким чином, виходячи із вищевказаного, зазначені транспортні засоби було відчужено боржником у "підозрілий період" в розумінні положень Закону про банкрутство, за відсутності погодження таких дій (реалізації предмета застави) із заставодержателем (Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк"), що не спростовано жодними доказами, а відтак, такі дії було вчинено, з метою ухилення в подальшому від погашення кредиторської заборгованості перед Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк" за рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортних засобів, які є предметом забезпечення вимог вказаного кредитора у справі про банкрутство.

Окрім наведеного, судом встановлено відсутність доказів здійснення гр. ОСОБА_1 (покупець) розрахунків з ТОВ фірма «Консоль ЛТД» (продавець) за придбані транспортні засоби, а саме: напівпричепа марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., № шасі НОМЕР_1 , колір сірий, балансовою вартістю 277216,87 грн. та DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_3 , колір білий, балансовою вартістю 525590,84 грн.

Слід зазначити, що аргументи відповідача-1 про те, що докази здійснення ним розрахунків за придбані у боржника активи наявні лише у боржника і саме останній має довести відсутність відповідних дій зі сторони відповідача є необґрунтованими і безпідставними та такими, що не узгоджуються із положеннями, зокрема частини першої статті 74 ГПК України, якими визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так як, виходячи із аналізу зазначеної норми процесуального законодавства, обставини, на які посилається відповідач, в обґрунтування заперечень щодо заявлених вимог, мають бути підтверджені доказами саме останнього і лише, у разі неможливості надати самостійно відповідні докази з-за причин, що не залежать від відповідача, останній може звернутись до суду із клопотанням про витребування таких доказів, при цьому з дотриманням положень ст.ст. 80, 81 ГПК України, однак такі дії, які б узгоджувались із наведеними положеннями процесуального законодавства відповідачем-1 вчинено не було, оскільки останнім не надано належних доказів здійснення розрахунків за придбані транспортні засоби, крім цього, клопотання, яке б відповідало вимогам ст.ст. 80, 81 ГПК України також відсутнє.

Відповідно до положень статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", чинного на час виникнення спірних правовідносин, правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов`язання боржником у натурі після припинення провадження у справі про банкрутство.

За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу.

Окрім наведеного, статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.5.2 Постанови №11 від 1-.05.2013 роз`яснено, з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229), частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України). За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку.

У п. 2.1 вказаної Постанови також роз`яснено, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст.215-216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207-208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, ст. 12 Закону України «Про іпотеку».

Частиною другою ст. 17 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.

Судом враховано правову позицію щодо можливості визнання недійсним правочинів з відчуження транспортних засобів та подальшої їх реєстрації на підставі довідок-рахунків за новими власниками викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.11.2018 р. у справі № 910/29707/15.

Крім того, судом також враховано відсутність в матеріалах справи довідок-рахунків (на підставі яких із володіння боржника вибули спірні транспортні засоби), з причин їх знищення, у зв`язку із закінченням терміну зберігання (лист РСЦ МВС в м. Києві від 30.08.2019 р. вих.№31/26-130356-р), однак дані обставини не можуть перешкоджати захисту прав та інтересів, порушених такими правочинами, у разі встановлення наявності порушення.

З огляду на вищевказане, з урахуванням того, що посадовими особами ТОВ фірма «Консоль ЛТД» без згоди заставодержателя відчужено передане в заставу рухоме майно на користь відповідача-1, чим порушено приписи частини другої ст. 17 Закону України «Про заставу», спірні правочини підлягають визнанню недійсними з підстав передбачених положеннями частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Крім того, врахувавши відсутність доказів здійснення розрахунків покупцем (відповідач-1) із продавцем (ТОВ фірма «Консоль ЛТД») за придбані згідно довідок-рахунків від 31.07.2014 р. транспортні засоби, зазначені правочини також підлягають визнанню недійсними і з підстав, визначених п.п. 1, 3 частини першої статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", чинного на час виникнення спірних правовідносин.

З огляду на вищенаведене, виходячи із положень частини першої статті 216 ЦК України, відповідно до яких, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, суд дійшов висновку, що вимога заявника про зобов`язання громадянина ОСОБА_1 повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" напівпричепу марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий, вартістю 277216,87 грн., який, як вбачається із матеріалів справи, був придбаний ОСОБА_1 у боржника та наразі перебуває у власності останнього, є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги заявника про витребування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" із чужого незаконного володіння громадянина ОСОБА_2 транспортного засобу марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий, вартістю 525590,84 грн., заявленої із посиланням на положення статей 387, 388 ЦК України, суд зазначає таке:

Як встановлено судом, т/з марки DAF FT CF 85.430 12580, 2006 р. в., колір-білий, № шасі НОМЕР_9 , 16.08.2014 р. в ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві перереєстровано з ТОВ фірма "Консоль ЛТД" на нового власника ОСОБА_1 за довідкою-рахунком серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р., а в подальшому 15.03.2019 т/з було перереєстровано на ОСОБА_3 та 25.06.2019 р. - на ОСОБА_2 . Станом на дату судового засідання вказаний транспортний засіб перебуває у власності ОСОБА_2 , докази, які б спростовували дані обставини відсутні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічне положення закріплено у статті 321 ЦК України.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі N 183/1617/16).

Також слід зазначити, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в зазначеній постанові, будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Право заявника на витребування майна, у разі доведення незаконності і безпідставності вибуття його із володіння заявника передбачене чинним законодавством України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Статтею 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Слід зазначити, що у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно. Тому для правильного вирішення спору суду слід з`ясувати та перевірити, зокрема факт наявності майна у незаконному володінні відповідача; факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном; факт добросовісного (недобросовісного) володіння чужим майном.

При цьому незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Для розкриття критерію "пропорційності" вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності набувача майна.

Так, Верховний Суд (Касаційний цивільний суд) у постановах від 18.03.2020 р. у справі № 199/7375/16-ц та від 20.05.2020 р. у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що "конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною.

З`ясування питання добросовісності/ недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію "пропорційності" втручання у право власності набувача майна.

Слід зазначити, що можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, проявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.06.2021 р. справа № 916/820/20).

Як зазначено вище, спірний правочин, згідно довідки-рахунку серії ВІА № 852157 від 31.07.2014 р., на підставі якого із власності боржника вибув транспортний засіб DAF FT CF 85.430 12580, 2006 р. в., колір-білий, № шасі НОМЕР_9 на користь ОСОБА_1 , в судовому порядку визнано недійсним, а відтак, з огляду на положення частини першої статті 216 ЦК України, вказаний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Дані обставини свідчать, що спірне майно вибуло із володіння власника - ТОВ фірма "Консоль ЛТД" поза його волею.

Суд, приймаючи рішення щодо визнання недійсним, в тому числі вказаного правочину виходив із того, що спірний правочин було укладено у "підозрілий період" - менше року до порушення господарським судом Київської області провадження у справі № 911/5186/14 про банкрутство ТОВ фірма "Консоль ЛТД"; крім цього, спірний правочин було укладено за наявного порушеного провадження у справі про банкрутство ТОВ фірма "Консоль ЛТД" господарським судом Автономної Республіки Крим у справі № 5002-4/2325-2012, про що містився запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (витяг міститься в матеріалах справи № 911/5186/14 про банкрутство ТОВ фірма «Консоль ЛТД», а.с. 6-7, том справи № 1); майно за таким правочином було відчужено без погодження із заставним кредитором (заставодержателем), вимоги якого забезпечені, зокрема транспортним засобом, що є предметом спірного договору; транспортний засіб за спірним майном було реалізовано безоплатно.

В даному випадку, також слід зазначити, що заявником надано належним чином завірену копію витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 19.03.2019 р. № 58739305, відповідно до якого запис про приватне обтяження, підставою для якого є договір застави від 22.01.2007 р. № 160-з/-4, об`єкт обтяження - в тому числі транспортний засіб DAF FT CF 85.430 12580, 2006 р. в., колір-білий, № шасі НОМЕР_9 зареєстровано 24.01.2007 р. 17:46:28 за № 4397329.

Водночас, на підтвердження заперечень факту наявності обтяження станом на дату придбання майна - транспортних засобів відповідачем-2 додано до відзиву копію витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, однак жодним чином не завірену, а відтак, такий документ не може бути прийнятий судом як доказ у справі.

З огляду на все вищевказане, ОСОБА_2 не можна вважати добросовісним набувачем транспортного засобу НОМЕР_10 , 2006 р. в., колір-білий, № шасі НОМЕР_9 , так як останній, вчиняючи правочин щодо придбання зазначеного майна, з урахуванням позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 22.06.2021 р. справа № 916/820/20, вживши б усіх розумних заходів для встановлення, з метою обережності, правомочностей попередніх продавців на відчуження спірного майна, міг знати про відсутність у продавця ОСОБА_1 прав на відчуження зазначеного майна, наявності обтяження такого майна, що, в подальшому, може призвести до застосування положень статті 388 ЦК України та не зважаючи на те скільки разів таке майно було перепродано, витребування його із власності кінцевого набувача.

В ході дослідження вищевказаних обставин, судом також враховано позицію, викладену у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 22.03.2018 р. у справі №910/22788/15, згідно якої: якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька правочинів, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

З огляду на все вище встановлене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння відповідача-2, який є недобросовісним набувачем на користь позивача майна, а саме: транспортного засобу DAF FT CF 85.430 12580, 2006 р. в., колір-білий, № шасі НОМЕР_9 , балансовою вартістю 525590,84 грн. При цьому, при вирішенні питання співмірності втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном, з урахуванням встановлених судом обставин - набуття у власність ОСОБА_2 спірного майна, судом встановлено, що у даному випадку господарський суд не вбачає порушення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими заявником вимогами є законним заходом, який переслідує як особистий інтерес заявника, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їх прав власності на майно, і є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям.

Поряд із зазначеним, що стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на рухоме майно: напівпричіп марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий; транспортний засіб марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий, суд зазначає таке:

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №48/340, від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16, від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 р. у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В постанові від 30.06.2020 р. у справі №19/028-10/13 Велика Палата Верховного Суду погодилась із вказаним висновком Верховного Суду України, "оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 22.06.2021 р. справа № 916/820/20 вказав на те, що вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для захисту порушеного у справі права шляхом визнання за позивачем права власності, слід врахувати, що задоволення вимоги позивача про витребування майна з незаконного володіння відповідача, за яким воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Таким чином, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у відновленні реєстрації такого майна за особою (власником), на користь якої витребувано майно, а відтак, підставою для вчинення такої реєстрації є рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що заявник, заявивши вимоги: про зобов`язання відповідача-1 повернути майно на користь заявника, у відповідності до положень частини першої статті 216 ЦК України, а також про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідача-2 на користь заявника, у відповідності до положень статті 388 ЦК України, скористався саме ефективним способом захисту в даному випадку своїх прав та інтересів, а відтак, з урахуванням того, що судове рішення щодо повернення майна: напівпричепу марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий; транспортного засобу марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий, від відповідачів на користь ТОВ Фірма "Консоль ЛТД" є підставою для реєстрації такого майна за останнім, вимога заявника про визнання права власності є неефективною, отже, необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Поряд із зазначеним, відповідачем, як вже зазначалось, заявлено про застосування строків позовної давності.

Заявником, в свою чергу, подано письмові пояснення, в яких він просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення ліквідатора ТОВ Фірма "Консоль ЛТД" із заявою про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником та застосування наслідків визнання правочинів недійсними, з урахуванням вчинених ліквідатором заходів спрямованих на встановлення обставин відчуження майна, в сукупності із обставинами справи, які свідчать про бездіяльність попереднього керівництва.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до положень статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проаналізувавши наведені в заявах відповідача вимоги про застосування строків позовної давності та обґрунтування таких вимог, а також обґрунтування заперечень заявника на таку заяву та матеріали справи і чинне законодавство, яким врегульовано відповідні правовідносини, з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.11.2019 р. у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128 гс 19), судом встановлено, що відлік строку позовної давності, в даному випадку, розпочинається із 01.08.2014 р., тобто із наступного дня незаконного вибуття із власності ТОВ Фірма "Консоль ЛТД" спірного майні за довідками-рахунками від 31.07.2014 р.

Разом із тим, проаналізувавши обставини, які заявником покладено в основу наявності підстав для визнання причин пропущення позовної давності поважними, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, з огляду на таке:

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 752/4422/17).

Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Одночасно, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача, з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів, однак, суд не обмежений у захисті цивільного права за відсутності такого клопотання, що підтверджується системним аналізом ч. ч. 2-5 ст. 267 ЦК України. Відповідна ініціатива про захист порушеного права може виходити і від інших учасників судового процесу (Постанова Верховного Суду від 23.04.2019 р. у справі № Б-19/207-09).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру" механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

В даному випадку, в ході дослідження питання наявності/ відсутності поважних причин пропущення позовної давності заявником для судового захисту своїх прав та інтересів, судом враховано, що ліквідатором банкрута відразу після призначення його на посаду було розпочато вчинення заходів спрямованих на отримання документації ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", однак такі документи передані не були, у зв`язку із чим, ухвалою господарського суду від 23.10.2019 р. у справі № 911/5186/14 було зобов`язано Ясінського Володимира Борисович (як особу якою виконувались повноваження керівника товариства до призначення ліквідатора у справі) протягом п`ятнадцяти днів з дати винесення ухвали передати ліквідатору ТОВ фірма "Консоль ЛТД" - арбітражному керуючому Демчану Олександру Івановичу бухгалтерську та іншу документацію ТОВ фірма "Консоль ЛТД", печатки і штампи, усі матеріальні та інші цінності підприємства, в тому числі транспортні засоби, що є предметом спору в даній справі. Таким чином, зазначеною ухвалою суду підтверджується бездіяльність попереднього керівництва банкрута, в тому числі арбітражних керуючих, якими до призначення ліквідатором арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича виконувались повноваження ліквідатора ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", так як такими особами не вчинялись заходи спрямовані на отримання документації банкрута від попереднього керівника - Ясинського В.Б., зокрема в примусовому порядку. Також судом враховано, що на примусове виконання вказаної ухвали суду в зазначеній частині судом було видано наказ, який заявником, в свою чергу, було пред`явлено до виконання, однак станом на сьогодні виконавче провадження не завершено, наказ суду не виконано. Поряд із зазначеним, судом також враховано, що ліквідатором після отримання, за результатами вчинення дій щодо отримання відповідних документів та інформації від державних органів, якими здійснюється реєстрація транспортних засобів, інформації, яка свідчила про незаконне вибуття із володіння банкрута - ТОВ Фірма "Консоль ЛТД" майна - транспортних засобів було подано до суду відповідну заяву з метою захисту прав та інтересів боржника.

Проаналізувавши викладене, судом встановлено, що вищенаведені обставини, які не залежать від заявника, в їх сукупності, а саме: довготривале вчинення ліквідатором вимушених заходів спрямованих на отримання документації ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в сукупності із тим, що місцезнаходженням останнього є "95022, Автономна Республіка Крим, місто Сімферополь, вул. Бородіна, будинок 16", що ускладнює процедуру отримання всієї документації боржника, істотно утруднюють в даному випадку своєчасне подання позову, а відтак, такі обставини можна вважати поважними причинами пропуску позовної давності.

З огляду на викладене, виходячи із вищенаведених обставин справи, наданих заявником пояснень (пояснення від 21.09.2021 р. № 02-58/377) щодо порядку та значної кількості вчинених ним заходів задля встановлення обставин вибуття із володіння банкрута спірного майна, також врахувавши бездіяльність попереднього керівництва щодо встановлення відповідних обставин та звернення до суду за захистом прав та інтересів боржника, суд, з урахуванням також того, що строк пропущення позовної давності є незначним, визнає поважними причини пропущення позовної давності в даному випадку, а відтак, порушене право заявника підлягає захисту.

Поряд із зазначеним, що стосується застосування строку позовної давності до вимоги про визнання права власності, суд зазначає таке:

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Таким чином, з огляду на те, що судом встановлено відсутність порушення права позивача, яке б підлягало захисту саме шляхом визнання права власності, що виключає можливість застосування строку позовної давності та відмову в задоволенні позову з цих підстав, суд відмовляє, відповідно, в застосуванні строку позовної давності, про який заявлено відповідачем до вимог позивача щодо визнання права власності.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції (далі - Конвенція), а також прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування та аналізу аргументів сторін, з урахуванням поданих на їх підтвердження документів, суд дійшов висновку, що заявлені ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича вимоги до Громадянина ОСОБА_1 , Громадянина ОСОБА_2 підлягають задоволенню лише в частині визнання недійсними правочинів, зобов`язання вчинити дії - повернути майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, а в іншій частині - підлягають відхиленню.

Окрім наведеного, суд вважає за необхідне зазначити, що заявник звернувся до суду із посиланням на положення статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", якими визначено спеціальні підстави визнання правочину, укладеного боржником недійсним та передбачено, що за результатами розгляду такого спору постановляється ухвала, а відтак, врахувавши, що, заявлені заявником вимоги в частині зобов`язання повернути майно та витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними вимогами від вимог про визнання правочинів недійсними, в даному випадку, за результатами розгляду спору суд постановляє ухвалу.

Крім того, відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 234 Господарського процесуального кодексу України та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд

ухвалив:

1. Заяву ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір комісії, укладений із ТОВ фірма "Консоль ЛТД" та (8006) ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві у спрощений спосіб шляхом видання довідок-рахунків серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р. та серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р.;

3. Визнати недійсним правочин, укладений ТОВ фірма "Консоль ЛТД з громадянином ОСОБА_1 , із відчуження напівпричепа марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий та в подальшому зареєстрований за ОСОБА_1 згідно довідки-рахунку серії ВІА №852156 від 31.07.2014 р.

4. Визнати недійсним правочин, укладений ТОВ фірма "Консоль ЛТД з громадянином ОСОБА_1 , із відчуження транспортного засобу марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий та в подальшому зареєстрований за ОСОБА_1 згідно довідки-рахунку серії ВІА №852157 від 31.07.2014 р.

5. Зобов`язати громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 ) повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" (, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) напівпричіп марки MOSLEIN, модель SMR-334, 2006 р.в., шасі НОМЕР_1 , колір сірий, вартістю 277216,87 грн.

6. Витребувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" (, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) із чужого незаконного володіння громадянина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_11 ) транспортний засіб марки DAF, модель FT CF 85.430, 2006 р.в., № двиг. НОМЕР_2 , №шасі НОМЕР_3 , колір білий, вартістю 525590,84 грн.

7. В іншій частині заяву ТОВ Фірма "Консоль ЛТД", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича до Громадянина ОСОБА_1 та Громадянина ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії, витребування майна залишити без задоволення.

8. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_11 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" (, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок судового збору.

9. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , дата та рік народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Консоль ЛТД" (, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16) 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок судового збору.

10. Видати накази.

Копії ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 255-257 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання 25.10.2021 р.

Суддя А.В. Лопатін