УХВАЛА

19 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 902/14/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Берднік І. С., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання: Гогусь В. О.,

за участю представників сторін:

позивача - не з`явилися,

відповідача - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 (колегія суддів: Крейбух О. Г. - головуючий, Юрчук М. І., Тимошенко О. М.) і

рішення Господарського суду Вінницької області від 15.04.2021 (суддя Тварковський А. А.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

про стягнення 20 555 804, 47 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (далі - КП "Вінницяміськтеплоенерго") про стягнення 20555804,47 грн, з яких: 16294652,59 грн - боргу, 2821599,88 грн - пені, 783905,46 грн - 3% річних, 647159,45 грн - інфляційних витрат та 8487,09 грн - збитків.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням КП "Вінницяміськтеплоенерго" умов договору постачання природного газу № 1016/1819-ЕЕ від 09.10.2018 (далі - договір) в частині виконання останнім зобов`язання з оплати товару.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 15.04.2021, яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2021, позов АТ "НАК "Нафтогаз України" до КП "Вінницяміськтеплоенерго" задоволено частково, вирішено стягнути з КП "Вінницяміськтеплоенерго" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 16294 652, 59 грн - боргу, 1410 799,94 грн - пені, 647159,45 грн - інфляційних втрат; 783905,46 грн - 3% річних; 8487,09 грн - збитків та 308337,47 грн - витрат на сплату судового збору, у частині стягнення 1410799,94 грн пені відмовлено.

2.2. Суд першої інстанції, установивши невиконання відповідачем зобов`язань за договором у частині сплати за поставлений товар (газ), визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 16294652,59 грн основного боргу. Враховуючи прострочення виконання грошового зобов`язання КП "Вінницяміськтеплоенерго", суд дійшов висновків про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 2821599,88 грн, 3% річних в розмірі 783905,46 грн, інфляційних втрат - 647159,45 грн. Суд визнав такими, що підлягають стягненню, збитки у розмірі 8487,09 грн, завдані позивачу неналежним виконанням пункту 2.1 договору та розраховані на підставі пунктів 3.13 та 5.7 договору. Зважаючи на подане відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції перевірив наведені відповідачем доводи та дійшов висновку про зменшення пені на 50 % від заявленої суми та задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 1410799,94 грн.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду в частині стягнення пені, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, погодився з висновками суду першої інстанції щодо правомірності її зменшення від заявленої позивачем суми на 50%.

3. Короткий зміст касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 та рішенням Господарського суду Вінницької області від 15.04.2021 у справі № 902/14/21 у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 1410799,94 грн, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 1410799,94 грн, прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення неустойки у сумі 1410799,94 грн задовольнити.

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає про неправильне застосування судами положень статті 233 Господарського кодексу України, статей 525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України. АТ "НАК "Нафтогаз України" вважає, що висновки судів не відповідають правовій позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах, які викладені у постановах від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 09.10.2018 між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) укладено договір № 1016/1819-ЕЕ постачання природного газу, відповідно до якого постачальник зобов`язувався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язувався оплатити його на умовах цього договору.

4.2. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва електричної енергії (пункт 1.2 договору).

4.3. Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, визначений в пункті 2.1 цього договору, споживач визначає самостійно (пункт 1.3 договору).

4.4. Відповідно до пункту 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01.10.2018 до 17.10.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 220 тис. м3.

4.5. Пунктом 3.7 договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному періоді постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

4.6. Ціна за 1000 м3 газу за цим договором на дату його укладення становить 7907,20 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 9488,64 грн. Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (пункти 5.2, 5.4 договору).

4.7. Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

4.8. Згідно з пунктом 6.3 договору сторони передбачили, що споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, у разі коли на споживача станом на 30.09.2015 поширювалась дія статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання".

4.9. Відповідно до пункту 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

4.10. За змістом пункту 10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

4.11. Пунктом 12.1 договору визначено, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 до 17.10.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

4.12. Між сторонами було підписано додаткові угоди, якими вносилися зміни до договору щодо: періоду поставки, обсягів природного газу, порядку та умов передачі природного газу, строку дії договору (додаткова угода № 1 від 22.10.2018), періоду поставки, обсягів природного газу, порядку та умов передачі природного газу, ціни природного газу, строку дії договору (додаткова угода № 2 від 27.10.2018), предмета договору, обсягів, періодів поставки природного газу, порядку та умов передачі газу, ціни природного газу, порядку та умов проведення розрахунків та строку дії договору (додаткова угода № 3 від 01.11.2018), предмета договору, обсягів та періодів поставки природного газу, порядку та умов передачі природного газу, ціни природного газу, порядку та умов проведення розрахунків, строку дії договору (додаткова угода № 4 від 29.11.2018), набрання чинності з 01.03.2019 деякими пунктами договору та втрати іншими пунктами чинності з 01.03.2019 (додаткова угода № 5 від 20.03.2019), обсягів та періодів поставки природного газу (додаткова угода № 6 від 20.03.2019), зміну найменування постачальника (додаткова угода № 7 від 29.03.2019), обсягів та періодів поставки природного газу, ціни природного газу, строку дії договору (додаткова угода № 8 від 25.04.2019), обсягів, періодів поставки природного газу, порядку та умов передачі природного газу, ціни природного газу, строку дії договору (додаткова угода № 9 від 25.04.2019), обсягів, періодів поставки (додаткова угода №10 від 29.05.2019), періодів і обсягів поставки природного газу (додаткові угоди № 11/2 від 26.06.2019), ціни природного газу (додаткові угоди № 12 від 27.06.2019, № 13 від 31.07.2019, № 15 від 30.08.2019, № 17 від 12.09.2019), періодів і обсягів поставки природного газу (додаткові угоди № 14 від 31.07.2019, №16 від 30.08.2019, № 18 від 30.09.2019).

4.13. Суди установили, що позивач на виконання умов договору у період з жовтня 2018 року до вересня 2019 року передав відповідачу природний газ на загальну суму 16746994,54 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу. Відповідач частково сплатив за спожитий природний газ у сумі 452341,95 грн, що підтверджується випискою за операціями за договором за період з 01.03.2018 до 31.08.2020.

4.14. Враховуючи невиконання відповідачем умов договору щодо сплати за отриманий газ, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду з цим позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" у справі № 902/14/21 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Багай Н. О., суддя - Дроботова Т. Б., суддя - Чумак Ю. Я., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021.

Ухвалою Верховного Суду від 20.09.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 і рішення Господарського суду Вінницької області від 15.04.2021 у справі № 902/14/21, вирішено здійснити розгляд касаційної скарги у відкритому судовому засіданні 19.10.2021.

У зв`язку з відпусткою судді Дроботової Т. Б. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" у справі № 902/14/21, було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Багай Н. О., суддя - Берднік І. С., суддя - Чумак Ю. Я., що підтверджується витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2021.

5.2. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі аргументи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження необхідно закрити з огляду на таке.

5.3. Касаційну скаргу з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, щодо застосування положень статті 233 Господарського кодексу України, статей 525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України

5.4. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.5. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскарження судових рішень з підстав, передбачених цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.6. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

5.7. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у цьому випадку не підтвердилися, з огляду на наступне.

5.8. Предметом позову у цій справі є матеріально-правові вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу, неустойки, інфляційних втрат, 3% річних та збитків у зв`язку з порушенням умов договору в частині оплати.

5.9. Предметом касаційного оскарження є судові рішення в частині відмови у стягненні пені в сумі 1410799,94 грн (зокрема, щодо правомірності її зменшення від заявленої позивачем суми на 50%). В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому згідно з частиною 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України в касаційному порядку не переглядаються.

5.10. Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

5.11. Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

5.12. Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

5.13. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

5.14. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 18.02.2021 у справі № 916/376/19, від 22.09.2021 у справі № 923/1096/20, від 29.09.2021 у справі № 918/867/19, від 21.09.2021 у справі № 906/682/20.

5.15. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

5.16. При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

5.17. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

5.18. Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норм права (статті 233 ГК України і частини 3 статті 551 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, оскільки підстави позовів у зазначених справах та справі № 902/14/21, що розглядається, і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

5.19. Так, постановою Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 за позовом Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до Концерну "Міські теплові мережі" про стягнення заборгованості за договором (основної заборгованості та штрафних санкцій) залишено без змін оскаржувані рішення господарських судів попередніх інстанцій. При цьому Верховний Суд зазначив, що "суд першої інстанції, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховує, зокрема, наявність заборгованості позивача по заробітній платі та податковий борг. Отже, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені".

Отже у справі № 908/1453/14 суди виходили з недоведеності виняткових обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру стягуваної пені з комунального підприємства у зобов`язаннях за договором постачання електричної енергії, оскільки фінансовий стан позивача (Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго") є не менш скрутним, ніж у відповідача, зважаючи, зокрема, на наявність заборгованості позивача з виплати заробітної плати та великий податковий борг, тому задля досягнення оптимального балансу інтересів обох сторін суд у вказаному випадку не міг надати перевагу відповідачу.

Натомість у цій справі № 902/14/21, що розглядається, суди врахували, що відповідач є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг споживачам, бюджетних коштів, та є організацією, метою якої є надання соціально-значимих послуг, завданням якої є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії населенню, лікарням, дошкільним, шкільним навчальним закладам. Крім того, суди зауважили, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку для свого фінансового становища з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Також суди взяли до уваги, що стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за завдані збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з відповідача пені у повному обсязі, не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив про об`єктивні обставини несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань за договором, які пов`язані з несплатою коштів за використану теплову енергію споживачами, неможливість відповідача технічно впливати на перерахунок коштів з розподільчого рахунку регулятора коштів, на які відповідач посилався у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, і які свідчать про їх винятковість.

Колегія суддів зазначає, що висновки судів про задоволення клопотання про зменшення розміру пені у цій справі не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру пені, оскільки право суду зменшити розмір пені було реалізоване судом у обох справах за наслідками оцінки конкретних обставин кожної справи, наведених учасниками справ обґрунтувань та за результатами дослідження доказів.

5.20. Необґрунтованими колегія суддів вважає і доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, зокрема про те, що "у пункті 7.2 договору № 13-229-Н (в редакції від 31.12.2013), у відповідача виник додатковий обов`язок у вигляді сплати пені за порушення, що мало місце раніше, як наслідок, суд порушив принцип свободи договору, звільнивши покупця від сплати передбаченої договором неустойки."

У постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16 за позовом АТ "НАК "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" про стягнення заборгованості Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог, зазначив, що оплата заборгованості відбувалася поза межами спільних протокольних рішень, а тому позивач мав право на стягнення пені, нарахованої на заборгованість відповідача, яка виникла поза межами спільних протокольних рішень.

Проте у зазначеній справі № 922/1010/16 суди під час ухвалення судових рішень не керувалися положеннями частини 1 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та не розглядали питання про зменшення неустойки за клопотанням відповідача на підставі частини 1 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України. Тобто, у справі № 922/1010/16, на яку посилається скаржник, та у справі № 902/14/21, яка розглядається, правовідносини не є подібними.

5.21. Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 902/14/21 Верховний Суд установив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду у справі № 908/1453/14 та у справі № 922/1010/16, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 902/14/21, що розглядається.

5.22. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

5.23. Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не підтвердилися, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 і рішення Господарського суду Вінницької області від 15.04.2021 у справі № 902/14/21.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В :

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 і рішення Господарського суду Вінницької області від 15.04.2021 у справі № 902/14/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді І. С. Берднік

Ю. Я. Чумак