ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2021 р. Справа №461/3186/16-ц

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича від 31.07.2021 за № 291

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 (повний текст складено 29.07.2021, суддя Кітаєва С.Б.)

у справі № 461/3186/16-ц

за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, с.Тартаків, Сокальський район, Львівська область

до відповідача-1 Львівської обласної прокуратури, м. Львів

до відповідача-2 Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, м. Київ

про стягнення 1000000,00 грн. моральної шкоди

представники сторін:

від позивача не з`явились,

від відповідача-1 Панькевич Р.В.,

від відповідача-2 не з`явились.

06.05.2016 Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (надалі ФГ Бурки В.В.) звернулося до Галицького районного суду м. Львова із позовом до Прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просило стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадової особи прокуратури Львівської області старшого прокурора відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. при розгляді клопотання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами.

Позовна заява мотивована тим, що 16 лютого 2011 року позивач надіслав до Прокуратури Львівської області клопотання про перегляд за нововиявленими обставинами судових рішень, а саме: постанови Сокальського районного суду Львівської області від 18 грудня 2005 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2006 року, постанови Верховного Суду України від 26 квітня 2006 року. За результатами розгляду вказаного клопотання 14 березня 2013 року позивач отримав постанову Прокуратури Львівської області від 07 листопада 2013 року про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами, винесену старшим прокурором відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області молодшим радником юстиції Сапуцьким Р. Я. Позивач вважає, що зазначену постанову було прийнято незаконно, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного обґрунтування своїх висновків, з порушенням статті 40 Конституції України, статей 400-5, 400-8 КПК України (в редакції 1960 року), внаслідок чого порушено його конституційні права і завдано моральні страждання, які полягали у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації. З огляду на це, позивач просить суд стягнути з Прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2016 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за зазначеним позовом на тій підставі, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15.02.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.06.2019, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.02.2021 вищезазначені рішення Галицького районного суду м. Львова та постанову Львівського апеляційного суду скасовано, провадження у справі №461/3186/16-ц закрито та повідомлено ФГ Бурки В.В., що дану справу віднесено до юрисдикції господарських судів.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи і, оскільки, ФГ Бурки В.В. заявило вимогу до Прокуратури Львівської області та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, і така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такий спір за своїм суб`єктним складом підпадає під дію ст. 4 ГПК України і підвідомчий господарському суду. Отже, суди попередніх інстанцій зробили неправильний висновок, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та помилково вирішили цю справу по суті.

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові послався на висновки та правові позиції, що були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №461/1930/16-ц, від 17.10.2018 у справі №464/1874/17, від 05.06.2019 у справі №454/1690/16, від 05.06.2019 у справі № 454/2181/16, від 03.07.2019 у справі №454/3304/14, від 18.09.2019 у справі №757/37226/17, від 08.11.2019 у справі №454/1008/16-ц, а також Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2018 у справі №454/1668/17 і підстав для відступу від таких правових позицій не вбачається.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2021 справу №461/3186/16-ц передано для продовження розгляду до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.04.2021 позовну заяву у даній справі було прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі, а розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 в позові у даній справі відмовлено.

Вказане рішення мотивовано наступним:

1) відповідно до ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, заподіяної юридичній особі, є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Виходячи зі змісту статті 124 Конституції України, статтей 2, 7, 13, 14, 80 ГПК України, чинне законодавство саме на позивача покладає обов`язок доведення факту заподіяння йому шкоди, доведення їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і шкодою;

2) суд, в силу приписів частини першої статті 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зокрема, у спірній ситуації, з`ясуванню підлягає факт приниження ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він, при цьому, виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору;

3) у своїй позовній заяві позивач зазначив, що він в короткі терміни не зміг захистити свої права, в результаті чого фермерському господарству було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності, активного громадського життя, порушення стосунків із оточуючими людьми;

4) в той же час, позивач не надав жодних доказів, які б доводили заподіяння шкоди його іміджу та приниження його ділової репутації. Зокрема, позивач не обґрунтував та не підтвердив належними і допустимими доказами, в чому саме полягали неправомірні дії працівників відповідача-1, яким чином ці неправомірні дії принизили ділову репутацію позивача, як юридичної особи, в чому саме полягала неможливість активної підприємницької діяльності позивача як юридичної особи та який між цими поняттями і діями відповідача-1 зв`язок. Також позивач не зазначив, в чому саме полягала його громадська діяльність як юридичної особи та яким чином вона змінилася (в сторону погіршення) у зв`язку із неправомірними діями відповідача-1;

5) позивач не обґрунтував доказами розміру заявленої моральної шкоди, зокрема, не зазначив, з чого саме він виходив при визначенні суми в 1000000 грн, як саме та скільки часу та зусиль необхідно йому для відновлення тієї репутації, яка на його думку, існувала до порушеного права. Позивач з клопотаннями про витребування таких доказів до суду не звертався. При цьому, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц).

ФГ Бурки В.В., не погодившись з вказаним судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, у якій послалося на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд не з`ясував обставин справи, визнав встановленими обставини, які є недоведеними, дійшов висновків, які не відповідають встановленим обставинам справи, а також порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

- закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;

- стягнути з відповідача-2 на користь позивача 1000000 грн моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконних дій посадової особи відповідача-1, які були вчинені під час розгляду клопотання ФГ Бурки В.В. №72 від 16.02.2011 про перегляд за нововиявленими обставинами низки судових рішень.

У апеляційній скарзі позивач заявив клопотання про звернення Західного апеляційного господарського суду до Конституційного Суду України із поданням про тлумачення ст. 56 Конституції України, а саме, чи ФГ Бурки В.В. має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Львівської обласної прокуратури та чи може дане право бути обмежене, коли і на підставі яких документів.

Вказана апеляційна скарга мотивована наступним:

1) на думку позивача, він звільнений від обов`язку доказування, про що свідчать рішення Конституційного Суду України №5-зп від 30.10.1997, №6-рп/200-Рвід 23.05.2001, №12-рп/2001 від 03.10.2001, №19-рп від 14.12.2011, постанова Верховного Суду України від 11.09.2013 у справі №6- 48цс13 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2014 у справі №6-19535/св14, від 25.02.2015 у справі №6-25499св14;

2) у своєму рішенні суд неповно встановив обставини, які мають значення для вирішення даної справи, а саме: чи Конституція України має найвищу юридичну силу; чи права і свободи і громадянина захищаються судом; чи фермерське господарство має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень; чи підсудна дана справа господарським судам; чи Львівська обласна прокуратура є органом державної влади; чи законне рішення прийняла Львівська обласна прокуратура за наслідками перевірки клопотання позивача; чи були порушені Львівською обласною прокуратурою права позивача при розгляді його клопотання; чи фермерському господарству було нанесено моральну шкоду в результаті незаконних дій Львівської обласної прокуратури; які обставини регламентуються нормами ст.8, 40, 56 Конституції України. Крім того, у своєму рішенні суд не вказав, які докази були надані позивачем в позовній заяві та відповіді на відзив, а також не зазначив, якими засобами доказування підтверджується факт нанесення моральної шкоди;

3) ухвалюючи рішення, суд не врахував:

- постанови Галицького районного суду м.Львова від 22.02.2013 у справі №461/1128/13-к, згідно якої було визнано незаконною бездіяльність Прокуратури Львівської області під час розгляду та перевірки клопотання ОСОБА_1 про перегляд судових рішень, постановлених за результатами розгляду скарг на постанову про відмову в порушені кримінальної справи від 19.10.2005, винесену старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Савяк А.Б. та зобов`язано Прокуратуру Львівської області прийняти рішення відповідно до вимог ст.400-8 КПК України;

- ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 18.03.2016 у справі №454/978/14-к, згідно якої було задоволено заяву ФГ Бурки В.В. про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Сокальського районного суду Львівської області від 08.12.2005, вказану постанову скасовано та ухвалено нове рішення, яким скасовано постанову старшого слідчого Прокуратури Сокальського району Савяк А.Б. від 19 жовтня 2005 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно державних інспекторів Львівсько-Закарпатської міжобласної інспекції по охороні та відтворенні водних ресурсів та врегулюванні рибальства у водоймах України, у зв`язку із відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ст.365 КК України, а матеріали перевірки по даній заяві повернено в Червоноградську місцеву прокуратуру для продовження перевірки;

4) суд зобов`язаний був на підставі ч.1 ст.1167 ЦК України захистити права позивача, гарантовані ст.56 Конституції України, і задоволити позов у даній справі з огляду на наведені позивачем доводи вини та незаконності дій Львівської обласної прокуратури, які не були спростовані судом, або ж, на підставі ст.40 Конституції України, вказати в рішенні докази, які би підтверджували, що шкода фермерському господарству була завдана не з вини відповідача-1, що права позивача не порушувались і не порушуються, але цього не було зроблено. Безпідставно відмовивши в задоволені позову, суд порушив права фермерського господарства, які гарантовані ст.56 Конституції України;

5) у спірних правовідносинах відповідачі діють як органи державної влади та не є суб`єктами, що наділені господарською компетенцією і безпосередньо не здійснюють організаційно-господарських повноважень щодо фермерського господарства, у зв`язку з чим спірні правовідносини не регулюються нормами ГК України та не можуть розглядатись в порядку господарського судочинства.

Львівська обласна прокуратура подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав:

1) позивач не надав доказів, які б доводили заподіяння шкоди іміджу позивача, приниження його ділової репутації. Позивач також не обґрунтував розміру заявленої моральної шкоди, зокрема, не зазначив, з чого саме він виходив при визначенні суми в 1 000 000,00 грн., як саме і скільки часу та зусиль необхідно позивачу для відновлення тієї репутації, яка на його думку існувала до порушеного права;

2) у справі відсутні докази наявності шкоди та вини прокуратури у заподіянні такої, отже відсутні підстави для задоволення позову;

3) розгляд питання про законність прийнятих органами прокуратури у порядку кримінального процесуального законодавства рішень, та розгляду поданих позивачем заяв з цих же питань підлягає вирішенню відповідно до ст. 303, 304 КПК України судом загальної юрисдикції в порядку кримінального, а не цивільного (господарського) судочинства;

4) вищенаведене в сукупності свідчить про те, що у даному випадку відсутній склад цивільного правопорушення із завдання моральної шкоди позивачу внаслідок дій, бездіяльності чи незаконного рішення прокуратури.

Державна казначейська служба України не виконала вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2021 та не подала відзиву на апеляційну скаргу чи письмових пояснень на неї.

ФГ Бурки В.В. та Державна казначейська служба України не забезпечили явку своїх представників у судове засідання та не подали до суду жодних клопотань чи заяв, пов`язаних із необхідністю відкладення розгляду справи, поясненням поважності причин неявки, тощо.

Водночас, усі учасники даного судового процесу були повідомлені про нього згідно контактних даних, відомості про які містяться в матеріалах справи. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень», були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо здійснити без представників позивача та відповідача-2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача-1, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

16.02.2011 ФГ Бурки В.В. скеровувалось у Прокуратуру Львівської області клопотання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, а саме постанови про відмову в порушення кримінальної справи від 19.10.2005, винесеної старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Савяком А.Б., постанови Сокальського районного суду від 08.12.2005, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 14.03.2006, постанови судді Верховного Суду України Кияшко А.Я. від 26.04.2006.

За результатами розгляду клопотання, прокурором Сапуцьким Р.Я., 07.11.2013 винесено постанову про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами щодо судових рішень Сокальського районного суду від 08.12.2005, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 14.03.2006, постанови судді Верховного Суду України Кияшко А.Я. від 26.04.2006.

Позивач вважав, що зазначену постанову прийнято незаконно, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного обґрунтування своїх висновків, з порушенням статті 40 Конституції України, статей 400-5, 400-8 КПК України (в редакції 1960 року), внаслідок чого порушено його конституційні права і завдано моральні страждання, які полягали у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації.

З огляду на це, позивач звернувся із позовом у даній справі, в якому просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. (ч.1, 2 ст.23 ЦК України).

Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (ст. 201 ЦК України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (ст. 94 ЦК України).

Згідно ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ст.1173, 1174 ЦК України, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 7, 13, 14 ГПК України.

Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ГПК України.

У частині 2 статті 80 цього Кодексу визначено, що позивач або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, в силу приписів частини першої статті 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.

Зокрема, з`ясуванню підлягає факт приниження ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач у позовній заяві зазначив, що він в короткі терміни не зміг захистити права фермерського господарства, в результаті чого фермерському господарству було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності, порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків із оточуючими людьми.

Однак, позивач не надав жодних доказів, які б доводили заподіяння шкоди іміджу позивача, приниження його ділової репутації. Більше того, ні у позовній заяві позивача, ні у відповіді на відзив на позовну заяву, ні у апеляційній скарзі позивач не навів жодних доводів, які би пояснювали в чому конкретно полягає порушення особистих немайнових прав юридичної особи ФГ Бурки В.В. в розумінні ст. 94 ЦК України, а також, який існує причинний зв`язок між прийняттям прокурором Сапуцьким Р.Я. постанови про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами від 07.11.2013 і ймовірним порушенням таких особистих немайнових прав.

Зокрема, позивач не обґрунтував, у чому саме полягали неправомірні дії працівників відповідача-1 та яким чином ці неправомірні дії принизили ділову репутацію позивача, як юридичної особи, в чому саме полягала неможливість активної підприємницької діяльності позивача як юридичної особи та який зв`язок такої неможливості пов`язаний із діями відповідача-1. Також позивачем не зазначено, в чому саме полягала громадська діяльність позивача як юридичної особи, та яким чином вона змінилася (в сторону погіршення) у зв`язку із, на думку позивача, неправомірними діями відповідача-1.

Судова колегія відхиляє покликання скаржника на постанову Галицького районного суду м.Львова від 22.02.2013 у справі №461/1128/13-к та на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 18.03.2016 у справі №454/978/14-к, оскільки вказані судові рішення не стосуються постанови про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами від 07.11.2013, прийнятої прокурором Сапуцьким Р.Я. Більше того, колегія суддів констатує, що позивач навіть не долучив вказаних судових рішень до своєї позовної заяви.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що позивач не обґрунтував жодним чином (ні доводами, ні доказами) розміру заявленої ним моральної шкоди (1000000 грн).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц).

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він заперечує проти позову.

З огляду на наведене в сукупності, а також на положення ч.2 ст. 19 Конституції України, судова колегія відхиляє доводи скаржника про те, що в силу низки рішень Конституційного Суду України та Верховного Суду, він звільнений від доказування певних обставин у даній справі. З цитованих позивачем рішень жодним чином цього не вбачається. В силу вищезазначених норм ЦК України та ГПК України випливає те, що саме на позивача покладено обов`язок належним чином обґрунтувати факт заподіяння йому шкоди (зазначивши при цьому, в чому саме полягала така шкода), причинний зв`язок між спірним рішенням органу державної влади та фактом заподіяння позивачу певної шкоди, а також конкретні мотиви, якими позивач керувався, обґрунтовуючи розмір заподіяної шкоди. Жодної із вищезазначених складових позивач не обґрунтував та не довів.

З огляду на зміст прохальної частини позовної заяви ФГ Бурки В.В., суд констатує, що предмет спору у даній справі не стосується надання правової оцінки діям прокурора Сапуцького Р.Я. під час прийняття ним постанови про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами від 07.11.2013. Як було зазначено вище, судові рішення, на які покликається позивач (постанова Галицького районного суду м.Львова від 22.02.2013 у справі №461/1128/13-к та ухвала Сокальського районного суду Львівської області від 18.03.2016 у справі №454/978/14-к) не стосуються вказаної постанови прокурора від 07.11.2013. Тобто, колегія суддів зазначає, що в розумінні приписів ГПК України, ФГ Бурка В.В. не довело також факту незаконності дій відпоівдача-1 при прийнятті спірної постанови від 07.11.2013. Самостійно встановлювати факт незаконності таких дій у господарського суду, в силу приписів ч.2 ст. 19 Конституції України, немає підстав.

Доводи скаржника про те, що спір у даній справі непідвідомчий господарським судам, відхиляються з огляду на зміст постанови Верховного Суду від 17.02.2021 у даній справі.

Інші доводи скаржника (зокрема, в частині того, що суд не встановив чи Конституція України має найвищу юридичну силу, чи права і свободи і громадянина захищаються судом, тощо), не беруться колегією суддів до уваги з огляду на відсутність стосунку цих доводів до змісту спірного рішення та до суті спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ФГ Бурки В.В. у даній справі є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича.

Рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 у справі №461/3186/16-ц залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20-ти днів відповідно до ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 29.10.2021.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік