РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.11.2021Справа № 910/14094/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Фізичної особи-підприємця Андрієнка Сергія Івановича, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР», м. Київ

про стягнення 79 733,57 грн,

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Андрієнко Сергій Іванович (далі - ФОП Андрієнко С.І./позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (далі - ТзОВ «Будівельна компанія - ВР»/відповідач) про стягнення 79 733,57 грн, у тому числі: 79 114,80 грн - основного боргу, 169,00 грн - 3% річних та 449,77 грн - відсотків за користування чужими грошовими коштами, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу від 19.04.2017.

Крім того, позивач просить суд на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та 3% річних з 17.08.2021 до моменту виконання рішення за наведеною позивачем формулою.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 31.08.2021 позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з без повідомлення (виклику) сторін.

24.09.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ТзОВ «Будівельна компанія - ВР» заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що надані позивачем акти виконаних робіт не підтверджують надання послуг, оскільки підписані зі сторони відповідача помилково.

20.10.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, до якої також долучено додаткові докази на підтвердження правовідносин між позивачем та відповідачем до виникнення заборгованості, а саме, щодо надання ФОП Андрієнко С.І. послуг та їх оплати ТзОВ «Будівельна компанія - ВР».

Крім того, позивачем подано до суду заяву про долучення доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.04.2017 між Фізичною особою-підприємцем Андрієнко Сергієм Івановичем (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (далі - замовник) укладено договір про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу, відповідно до якого виконавець взяв на себе зобов`язання надати замовнику послуги з технічного обслуговування та/або ремонту автомобільного транспортного засобу чи його складових частин, у тому числі, з використанням матеріалів (запасних частин) як замовника, так і спеціально замовлених виконавцем, а замовник взяв на себе зобов`язання прийняти і оплатити ці послуги, а також вартість використаних матеріалів (запасних частин) виконавця в розмірі, строки та в порядку, що передбачені умовами цього договору.

Згідно п. 2.1. та п. 2.2. договору вартість послуг погоджується сторонами щодо кожного виду робіт і вказується в наряді-замовленні, який є невід`ємною частиною цього договору. Крім вартості послуг, зазначених в п. 2.1. договору, замовник оплачує виконавцю вартість матеріалів (запасних частин) виконавця, яка вказується в наряді-замовленні.

Оплата послуг і матеріалів (запасних частин) здійснюється замовником шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок (п. 2.4. договору).

У відповідності до п. 5.6. договору послуги, передбачені розд. 1 цього договору, вважаються наданими з моменту підписання акта приймання-передачі транспортного засобу, його складових після надання послуг з технічного обслуговування та ремонту.

Після виконання технічного обслуговування та/або ремонту й отримання передбачених розділом і нарядом-замовленням платежів виконавець надає замовнику акт приймання-передачі транспортного засобу, його складових після надання послуг з технічного обслуговування та ремонту (п. 5.7. договору).

Відповідно до п. 6.2. договору за порушення строків розрахунків, передбачених розд. 2 цього договору, замовник сплачує за кожен день прострочення пеню в розмірі 0,2% від суми заборгованості (розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня). Оплата пені не звільняє замовника від зобов`язань оплати простроченого платежу.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (п. 8.1. договору).

У період з листопада 2018 року по серпень 2019 року позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги з технічного обслуговування та/або ремонту автомобільного транспортного засобу на загальну суму 80 619,60 грн, що підтверджується підписаними представниками позивача та відповідача, а також скріпленими печатками сторін актами виконаних робіт та видатковою накладною:

№ 322 від 27.11.2018 на суму 2 424,00 грн,

№ 340 від 04.12.2018 на суму 6 774,00 грн,

№ 351 від 14.12.2018 на суму 10 377,60 грн,

№ 157 від 25.04.2019 на суму 10 728,00 грн,

№ 158 від 25.04.2019 на суму 30 471,60 грн,

№ 519 від 24.07.2019 на суму 8 546,40 грн,

№ 521 від 24.07.2019 на суму 2 400,00 грн,

№ 541 від 01.08.2019 на суму 4 920,00 грн,

№ 543 від 01.08.2019 на суму 3 978,00 грн.

Проте, відповідач за надані послуги не розрахувався, внаслідок чого у ТзОВ «Будівельна компанія - ВР» виникла заборгованість.

09.07.2021 позивач направив на адресу відповідача вимогу про оплату заборгованості за договором про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу від 19.04.2017 на загальну суму 79 114,80 грн.

Відповідач на цю вимогу відповіді не надав, борг не погасив.

Отже, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих послуг, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості у розмірі 79 114,80 грн, процентів за користування грошовими коштами в сумі 449,77 грн та 3% річних у розмірі 169,00 грн, а також просить суд на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та 3% річних з 17.08.2021 до моменту виконання рішення за наведеною формулою.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судом вище встановлено, що 19.04.2017 між позивачем та відповідачем укладено договір про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу, відповідно до якого у період з листопада 2018 року по серпень 2019 року позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги на загальну суму 80 619,60 грн.

Відповідач за надані послуги не розрахувався, відповідно у ТзОВ «Будівельна компанія - ВР» утворилась заборгованість в цій сумі.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 2.4. договору оплата послуг і матеріалів (запасних частин) здійснюється замовником шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості за надані послуги, проте ця вимога відповідачем не задоволена.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи викладене, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження здійснення оплати за надані послуги, суд дійшов висновку, що ТзОВ «Будівельна компанія - ВР» порушено умови договору та положення ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, що має наслідком задоволення заявлених вимог ФОП Андрієнка С.І. у розмірі 79 114,80 грн.

Судом не приймаються до уваги доводи відповідача з посиланням на те, що надані позивачем акти виконаних робіт не підтверджують реальне надання ФОП Андрієнко С.І. послуг, оскільки директором ТзОВ «Будівельна компанія - ВР» помилково підписані ці акти з огляду на те, що з цих актів вбачається об`єм виконаних робіт та їх вартість, а також вартість придбаних позивачем матеріалів.

Крім того, позивачем надано суду докази на підтвердження здійснення відповідачем оплати за надані послуги по іншим аналогічним актам виконаних робіт, тобто між сторонами склались господарські відносини, що не заперечується у поданому відповідачем відзиві на позовну заяву.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 449,77 грн та 3% річних в сумі 169,00 грн, нараховані на суму боргу за період з 21.07.2021 по 16.08.2021.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до п. 6.2. договору за порушення строків розрахунків, передбачених розд. 2 цього договору, замовник сплачує за кожен день прострочення пеню в розмірі 0,2% від суми заборгованості (розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня). Оплата пені не звільняє замовника від зобов`язань оплати простроченого платежу.

При цьому, суд зазначає, що згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено статтею 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Таким чином, з наданого позивачем розрахунку процентів за користування грошовими коштами вбачається, що фактично ці нарахування є пенею, зокрема, позивачем здійснено нарахування на суму боргу у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Отже, у відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як зазначено вище, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 ГК України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та 3% річних і встановив, що позивачем при їх розрахунку допущено помилку, проте, заявлені суми підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки їх розмір не перевищує сум, обчислених судом.

Водночас, позивач просить суд на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України зазначити в резолютивній частині рішенні про нарахування процентів, які фактично є пенею, та 3% річних з 17.08.2021 до моменту виконання рішення за наведеною формулою.

Так, згідно ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування частини 10 статті 238 ГПКУкраїни у даному випадку, сприятиме найшвидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач буде позбавлений необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів, за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.

Відповідно до частин 11, 12 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що у відповідності до положень ч.10 ст.238 ГПК України наявні всі правові підстави для зазначення у рішенні суду про проведення нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, пені та 3% річних від суми заборгованості у розмірі 79 114,80 грн з 17.08.2021 до моменту виконання рішення суду за формулою, наведеною позивачем.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Щодо вимоги ФОП Андрієнка С.І. про стягнення з ТзОВ «Будівельна компанія - ВР» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 800,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: договір про надання правничої (правової) допомоги № 01-07/21 від 01.07.2021, укладений між ФОП Андрієнко С.І. та адвокатом Кальним Д.І., додаток до цього договору від 01.07.2021, відповідно до якого вартість наданих послуг складає 4 800,00 грн, платіжне доручення № 58 від 01.07.2021 про оплату послуг адвоката на суму 4 800,00 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що позивачем надано суду докази понесених витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Андрієнко Сергія Івановича задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (02125, місто Київ, вулиця Старосільська, будинок 1; ідентифікаційний код 38013854) на користь Фізичної особи-підприємця Андрієнко Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 79 114 (сімдесят дев`ять тисяч сто чотирнадцять) грн 80 коп. - основного боргу, 449 (чотириста сорок дев`ять) грн 77 коп. - пені, 169 (сто шістдесят дев`ять) грн 00 коп. - 3% річних, 4 800 (чотири тисячі вісімсот) грн 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу та 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. - судового збору.

Нарахувати до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (02125, місто Київ, вулиця Старосільська, будинок 1; ідентифікаційний код 38013854) на користь Фізичної особи-підприємця Андрієнко Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) пеню за період з 17.08.2021 і до моменту виконання рішення суду в наступному порядку: сума пені = 79 114,80 грн * ОС *Д :100 : 365, де: 79 114,80 грн - сума основного боргу, ОС - облікова ставка НБУ, Д - кількість днів з 17.08.2021 до дня виконання рішення суду.

Нарахувати до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (02125, місто Київ, вулиця Старосільська, будинок 1; ідентифікаційний код 38013854) на користь Фізичної особи-підприємця Андрієнко Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 3% річних за період з 17.08.2021 і до моменту виконання рішення суду в наступному порядку: сума відсотків = 79 114,80 грн * 3 * Д : 100 : 365, де: 79 114,80 грн - сума основного боргу, Д - кількість днів з 17.08.2021 до дня виконання судового рішення.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук