Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2021Справа № 910/12246/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Окуджаві Г. Л., розглянувши господарську справу у порядку спрощеного позовного провадження

за позовною заявою Одеського міського центру зайнятості

до Адміністрації Державної прикордонної служби України

про стягнення 68 317,62 грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Рисіч О. В.

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва із позовом звернувся Одеський міський центр зайнятості (далі - Одеський МЦЗ, позивач) до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Адміністрація ДПСУ, відповідач) про стягнення грошових коштів у сумі 68 317,62 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 р. у справі № 420/2560/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 р., з 04.03.2020 р. ОСОБА_2 було поновлено на посаді заступника регіонального управління з персоналу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби, а тому відповідач має відшкодувати позивачу виплачену ОСОБА_2 допомогу по безробіттю за період з 20.03.2020 р. по 02.12.2020 р. у сумі 68 317,62 грн.

Посилаючись на ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", позивач просить стягнути з Адміністрації ДПСУ кошти у сумі 68 317,62 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 р. за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

У строк, визначений законом, відповідач подав відзив на позов, у якому проти заявлених вимог заперечив, зазначив, що Адміністрація ДПСУ, на виконання рішення адміністративного суду, сплатила ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, при цьому відповідач не був обізнаний із фактом отримання ОСОБА_2 соціальних виплат за Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Вважав, що відшкодування Одеському МЦЗ сплаченої допомоги по безробіттю призведе до подвійної відповідальності відповідача, що є неприпустимим.

У судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі, у цьому ж клопотанні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача під час розгляду справи по суті проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті позову, заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України від "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Установлено, що 20.03.2020 р. позивач надав ОСОБА_2 статус безробітного, а наказом Одеського МЦЗ № НТ200402 від 02.04.2020 р. останньому була призначена виплата допомоги по безробіттю, починаючи з 20.03.2020 р.

Водночас із матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 р. у справі № 420/2560/20 адміністративний позов ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу був задоволений, з 04.03.2020 р. ОСОБА_2 поновлено на військовій службі на посаді заступника начальника регіонального управління з персоналу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби, стягнуто з АДПСУ середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.03.2020 року по день винесення судового рішення у сумі 252 660,09 грн., допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на військовій службі на посаді заступника начальника регіонального управління з персоналу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби з 04.03.2020 року та стягнення заробітку за один місяць у сумі у 30 557,71 грн.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 04.12.2020 р., у зв`язку з його поновленням на роботі на підставі вищевказаного судового рішення та наказу Південного регіонального управління ДПСУ № 348-ОС від 02.12.2020, реєстрація ОСОБА_2 , як безробітного, була припинена позивачем з 04.03.2020 р.

Згідно з довідкою Одеського МЦЗ від 08.12.2020 р. сума допомоги по безробіттю, що була виплачена ОСОБА_2 у період з 20.03.2020 р. по 02.12.2020 р., становить 68 317,62 грн.

Також матеріали справи свідчать, що 10.12.2020 р. Одеський МЦЗ звернувся до відповідача з вимогою відшкодувати кошти, сплачені ОСОБА_2 за період з 20.03.2020 р. по 02.12.2020 р. у якості допомоги по безробіттю у сумі 68 317,62 грн. Проте, у відповідь Адміністрація ДПСУ листом від 28.12.2020 р. повідомила позивача, що питання про повернення допомоги про безробіттю, сплаченої ОСОБА_2 , буде вирішуватись після апеляційного оскарження рішення адміністративного суду по справі № 420/2560/20.

Оскільки відповідач не відшкодував позивачу кошти сплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_2 за період з 20.03.2020 р. по 02.12.2020 р., Одеський МЦЗ звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до п. 8 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховий випадок - це подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що виплата допомоги по безробіттю також припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Приписами ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже, положеннями ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.06.2018 р. по справі № 914/2087/17, від 06.07.2018 р. по справі № 921/220/17-г/16, від 09.07.2018 р. по справі № 914/1875/17.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 р. у справі № 420/2560/20 про поновлення ОСОБА_2 на військовій службі було залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 р., тобто рішення суду першої інстанції у вказаній справі набрало законної сили.

Обов`язок працедавця відшкодувати фонду соціального страхування суму виплат по безробіттю та наданих соціальних послуг виникає за наслідком прийняття судового рішення про поновлення працівника на роботі (постанова Верховного Суду у складі колегії КГС від 06.07.2018 року по справі № 921/220/17-г/16).

Таким чином обов`язок роботодавця відшкодувати Центру зайнятості вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає тільки у тому випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Враховуючи, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 р. у справі № 420/2560/20, яке набрало законної сили, визнано протиправними та скасовано наказ Голови Державної прикордонної служби № 186-ОС від 24.02.2020 про звільнення ОСОБА_2 в запас та наказ начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби № 69-ОС від 28.02.2020 про виключення зі списків особового складу управління та зняття з усіх видів забезпечення ОСОБА_2 ; останнього поновлено на посаді, при цьому зазначені обставини стали підставою для втрати ОСОБА_2 заробітної плати, а в подальшому - для призначення та виплати йому допомоги по безробіттю, суд вважає, що позивач правомірно звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача суми виплаченого забезпечення безробітному.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

У даному випадку Адміністрація Державної прикордонної служби України є роботодавцем ОСОБА_2 у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому саме на АДПСУ покладено обов`язок з відшкодування позивачу коштів допомоги по безробіттю, сплачених ОСОБА_2 .

Доводи відповідача про те, що відсутні підстави для відшкодування позивачу сплаченої допомоги ОСОБА_2 , оскільки АДПСУ вже виплатила йому кошти за час вимушеного прогулу на виконання рішення адміністративного суду у справі № 420/2560/20, суд до уваги не приймає, виходячи з того, що положення ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначають саме правову підставу для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі ухвалення судового рішення про поновлення працівника на роботі, що не пов`язується з виплатою заробітної плати, яка має іншу правову природу.

За таких обставин, оскільки відповідач доказів, які б підтверджували відшкодування позивачу коштів у сумі 68 317,62 грн., сплачених Центром зайнятості ОСОБА_2 у якості допомоги по безробіттю за період з 20.03.2020 р. по 02.12.2020 р., не надав, доводів позивача не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Одеського МЦЗ є обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявленій позивачем сумі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі задоволення позову усі витрати, пов`язані з розглядом спору, зокрема, по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Одеського міського центру зайнятості до Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення коштів у сумі 68 317,62 грн. задовольнити.

Стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, 26, ідентифікаційний код 00034039) на користь Одеського міського центру зайнятості (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22-В, ідентифікаційний код 35358018) грошові кошти у сумі 68 317 (шістдесят вісім тисяч триста сімнадцять) грн. 62 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошені його вступна та резолютивна частини в судовому засіданні 21 жовтня 2021 року.

Повний текст рішення складений 29 жовтня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.