УХВАЛА

28 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/16048/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Яковюк Л.Ю. - адвокат (довіреність від 26.03.2021 б/н);

Яковлєва М.В. - в.о. керівника (наказ від 27.10.2021 № 9-відряд),

відповідача - не з`явився,

третіх осіб - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз-Альянс"

на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз-Альянс"

до Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним та скасування рішення,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача : товариство з обмеженою відповідальністю "Енергетична нафтогазова компанія";

товариство з обмеженою відповідальністю "Газпостач-Черкаси",

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз-Альянс" (далі - ТОВ "Нафтогаз-Альянс", позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (далі - АМК, відповідач) про визнання недійсним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача АМК неповно з`ясував усі обставини справи та дійшов необґрунтованих висновків, унаслідок чого виніс неправомірне рішення. За наведених обставин, позивач просить суд визнати недійсними та скасувати рішення АМК від 30.07.2020 № 6-р/тк (далі - рішення АМК).

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.03.2021 (суддя Картавцева Ю.В.) у позові відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021 (колегія суддів у складі: Поляк О.І., Кропивна Л.В., Руденко М.А.) рішення господарського суду міста Києва залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Енергетична нафтогазова компанія" (далі - ТОВ "ЕНК", третя особа 1) та товариство з обмеженою відповідальністю "Газпостач-Черкаси" (далі - ТОВ "Газпостач-Черкаси", третя особа 2) реалізували своє право на оскарження рішення АМК в окремих судових провадженнях, а саме, у справі №910/16047/20 та №910/15999/20. Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.12.2020 заяву АМК від 30.11.2020 № 300-20.3/02-16412 про об`єднання справ задоволено, об`єднано в одне провадження ці справи та присвоєно № 910/15999/20. Відтак, суди попередніх інстанцій здійснювали розгляд справи виключно у частині порушення цим рішенням саме прав позивача у справі - ТОВ "Нафтогаз-Альянс".

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, ТОВ "Нафтогаз-Альянс" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд.

Ухвалою Верховного Суду від 21.09.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Нафтогаз-Альянс", яка подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з обґрунтуванням того, в чому полягає порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права судом першої інстанції після апеляційного перегляду справи апеляційною інстанцією, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

АМК у відзиві на касаційну скаргу доводи касаційної скарги не визнає і погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, а також просить закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ "Нафтогаз-Альянс" на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України. У випадку розгляду касаційної скарги по суті її доводів та вимог - відмовити у її задоволенні, а судові рішення залишити без змін.

Також, АМК у відзиві на касаційну скаргу звертає увагу на неподібність правовідносин у справі, яка зазначена скаржником (постанова Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/17310/19) та справі, що розглядається, через відмінний, зокрема, суб`єктний склад сторін спору , зміст правовідносин, об`єкт.

В судовому засіданні 28.10.2021 представник позивача заявив клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Дане клопотання позивача не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Тобто в силу імперативного припису частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Крім того, визначена скаржником підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) не передбачає можливість оскарження судових рішень попередніх інстанцій відповідно до статті 310 ГПК України.

З урахуванням викладеного касаційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду, то Верховний Суд зазначає таке.

Так, у справі № 910/17310/19, предметом спору є визнання частково недійсним рішення, де приватне акціонерне товариство "Імперіал Тобакко Продакшн Україна" (далі - Товариство) та підприємство з іноземною інвестицією "Імперіал Тобако Юкрейн" (далі - Підприємство) звернулися до господарського суду міста Києва з позовом до АМК про визнання недійсними:

- пункту 1 резолютивної частини рішення АМК від 10.10.2019 №697-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у справі №126-26.13/18-17 у частині визнання того, що група компаній Імперіал Тобакко в особі, зокрема, позивачів у цій справі вчинили порушення, передбачене пунктом 5 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються обмеження доступу інших суб`єктів господарювання (покупців) на ринок первинного продажу виробниками сигарет;

- пункту 7 резолютивної частини Рішення № 697-р, яким накладено на Товариство штраф у сумі 167 120 000 грн.;

- пункту 8 резолютивної частини Рішення №697-р, яким накладено на Підприємство штраф у сумі 292 490 700 грн.;

- пункту 11 резолютивної частини Рішення №697-р, яким зобов`язано, зокрема, Товариство і Підприємство припинити порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини Рішення №697-р.

У справі № 910/16048/20 тимчасовою адміністративною колегією АМК прийнято рішення № 6-р/тк у справі №26/60/27-рп/к.19 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" яким, зокрема, визнано, що:

ТОВ "ЕНК", ТОВ "Нафтогаз-Альянс" і ТОВ "Газпостач-Черкаси" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів під час підготовки документів та участі в тендерній процедурі закупівлі за предметом "Природний газ", яку проводило державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" за допомогою електронної системи "Prozorro", ідентифікатор закупівлі в системі - UA-2016-10-21-000146-с.

Отже, у справі, що розглядається, відділення АМК кваліфікувало дії позивача як антиконкурентні узгоджені дії, що стосуються спотворення результатів торгів під час підготовки документів та участі в тендерній процедурі закупівлі, а в справі на яку посилається скаржник (справа № 910/17310/19), відділення АМК кваліфікувало дії як антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються обмеження доступу інших суб`єктів господарювання (покупців) на ринок первинного продажу виробниками сигарет, а отже свідчить про їх неподібність.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині.

Так, у справі, що розглядається, судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, встановлено:

участь ТОВ "Нафтогаз-Альянс" і ТОВ "ЕНК" в аукціоні, подання податкової звітності та контролю відповідачів за банківськими рахунками з використанням однакової ІР-адреси, що належить третій особі;

подання ТОВ "ЕНК" і ТОВ "Нафтогаз-Альянс" звітності до органів ДФС з ІР-адреси, яка належить та використовується ТОВ "Газпостач-Черкаси";

використання спільних засобів зв`язку, що належать одному з відповідачів;

наявність спільних працівників;

здійснення господарської діяльності за однією і тією ж адресою;

наявність фінансово-господарських відносин у вигляді поворотної фінансової допомоги;

існування сталих господарських відносин;

однакові помилки та спільні особливості в оформленні тендерних пропозицій, що були надані для участі у процедурі закупівлі;

одночасне та послідовне використання одного й того ж обладнання для виготовлення скан-копій документів.

Саме за наведених обставин АМК дійшов висновків, що треті особи та позивач під час підготовки документів для участі у процедурах закупівель діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель за Законом України "Про публічні закупівлі", тому спотворили результати торгів.

Таким чином, за результатами розгляду матеріалів касаційної скарги встановлено, що постанова Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, була прийнята: за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями і за іншими поданими сторонами та оцінених судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, тобто зазначена справа і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що господарським судам під час вирішення справ щодо визнання недійсними рішень АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за антиконкурентні узгоджені дії та накладення штрафу, належить здійснювати оцінку доказів за своїм внутрішнім переконанням в порядку частини другої статті 86 ГПК України, зокрема, досліджувати також достатність/вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності.

Аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акта, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками суду попередніх інстанцій стосовно встановлення ними обставин справи; містять посилання на обставини, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій та були спростовані ними.

Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі (постанова Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/17310/19), стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/16048/20.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених статтею 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а також з врахуванням доводів викладених у відзиві на касаційну скаргу, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Нафтогаз-Альянс" на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021 у справі № 910/16048/20.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз-Альянс" на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021 у справі № 910/16048/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова