ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року Справа №902/140/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "АДІС" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. (повний текст - 16.07.2021р.) у справі №902/140/21 (суддя Міліціанов Р.В.)

за позовом Приватного підприємства "АДІС" (вул.Чехова, буд.29, к.308, м.Вінниця, 21034, код - 31576283)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (вул.Присадибна, буд.7, смт.Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, код - 32624086)

про витребування майна з чужого незаконного володіння

за участю представників:

позивача - Сковоронський І.В., ордер №ВН152032 від 06.10.21р.,

Книжник О.В., витяг з ЄДРЮО та ФОП,

відповідача не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. у справі №902/140/21 відмовлено у позові Приватного підприємства "АДІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" про витребування майна з чужого незаконного володіння. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 19487,92 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн - залишено за позивачем. Судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00 грн - залишено за відповідачем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Приватне підприємство "АДІС" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі апелянт зазначає, що розглядаючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, місцевий господарський суд:

- неправильно застосував (тлумачив) положення ст.938 ЦК України, умови п.9.1.5 і п.6.1 Договору, не застосував норму ч.2 ст.530 ЦК України у їх сукупності;

- не надав належної оцінки тій обставині, що змістом Договору не встановлено чіткого строку (у днях місяцях чи роках) зберігання Товару, а із врахуванням вказаних вище норм матеріального права, фактичний строк зберігання був визначений моментом пред`явлення вимоги Поклажодавця (позивача) зробленої у будь-який час, або вимоги Зберігача (підповідача) забрати Товар у розумні стоки - зробленої у будь-який час після 31.12.2014р.;

- не вірно встановив момент завершення строку дії Договору в частині взаєморозрахунків Сторін до повного виконання зобов`язань Сторін, в тому числі із врахуванням обов`язку Зберігача (відповідача) повернути зі зберігання залишки Товару за першою вимогою Поклажодавця (позивача), зробленою у будь-який час, або з власної ініціативи після 31.12.2014р., зробивши хибний висновок про завершення строку дії Договору у цій частині 31.12.2014р.;

- не врахував, що після 31.12.2014р. (зі спливом звичайних для цього обставин) відповідач не вимагав та не надсилав позивачеві вимоги забрати Товар зі зберігання в розумні строки, тому мав зберігати його до пред`явлення відповідної вимоги позивача про повернення (п.2.1.5. та п.6.1. Договору, ст.938 ЦК України), яка фактично була зроблена позивачем лише у вересні 2018 року, а тому, строк зберігання Товару завершився з моменту отримання відповідачем такої вимоги 03.10.2018р., і лише через десять днів після цього, коли сплив визначений вимогою строк повернення Товару - з 14.10.2018р., відповідне зобов`язання відповідача стало простроченим, а право позивача порушеним, розпочався перебіг 3-х річного строку позовної давності для його захисту;

- підміняючи поняття строк зберігання поняттям строк дії договору, помилково вважаючи їх тотожними, суд дійшов хибного висновку про завершення строку зберігання Товару за договором саме 31.12.2014р., та, як наслідок, не вірно визначив момент перебігу відповідного строку позовної давності, помилково застосував норми ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, які не підлягали застосуванню у даній справі.

На підставі викладеного скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. у справі №902/140/21 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга надійшла безпосередньо на адресу суду апеляційної інстанції.

Листом №902/140/21/5022/21 від 10.08.2021р. матеріали справи витребувано з Господарського суду Вінницької області.

Належним чином оформлені матеріали справи №902/140/21 надійшли на адресу апеляційного господарського суду 25.08.2021р.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду поновлено Приватному підприємству "АДІС" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. у справі №902/140/21, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 06.10.2021р. об 10:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4. Запропоновано учасникам справи у строк по 17.09.2021р. надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України, та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відповідач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу у строк встановлений судом, що відповідно до ч.3 ст.263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою від 06.10.2021р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.10.2021 р. об 12:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

25.10.2021р. на електронну адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання в якому просить розглянути скаргу без участі представника відповідача. Проти апеляційної скарги заперечує, оскільки вважає безпідставною, в її задоволенні просить відмовити. Рішення Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. у справі №902/140/21 просить залишити без змін, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу та виніс законне на справедливе рішення.

Враховуючи подане клопотання, з огляду на положення ст.273 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, а судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження про дату, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а наявні в матеріалах справи докази достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, надали пояснення по справі. Просили скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. у справі №902/140/21 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

01.11.2011р. між Приватним підприємством "АДІС" (Поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (Зберігач) укладено договір відповідального зберігання №1/11-11ЗБ, за умовами якого Поклажодавець доручає, а Зберігач забезпечує виконання робіт які пов`язані з прийманням, обліком, зберіганням та видачею нафтопродуктів Поклажодавця, в подальшому "Товар", в порядку та на умовах даного Договору.

Згідно п.1.2. Договору зберігання Товару відбувається на складі, який знаходиться в власності Зберігача і розташований за адресою: вулиця Богдана Хмельницького будинок 137, село Лаврівка, Вінницький район, Вінницька область.

Як погоджено п.2.1. Договору, Зберігач: проводить злив нафтопродуктів, які приймає на зберігання, в попередньо зачищені ємності які розташовані на складі Зберігача (2.1.1); видає на підтвердження приймання Товару Акт приймання нафтопродуктів за кількістю на кожну партію окремо (2.1.2); забезпечує повне збереження Товару, виключає доступ сторонніх осіб до Товару (2.1.3); не допускати змішування нафтопродуктів різних сортів та видів (2.1.4); повертає Товар повністю або частково Поклажодавцю за першою вимогою останнього (2.1.5); зберігач несе відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження або зниження якості Товару відповідно до Цивільного кодексу України (2.1.6.); товар, переданий на зберігання по даному Договору, є власністю Поклажодавця. Зберігач не має права користуватися переданим на зберігання Товаром (2.1.7).

Згідно п.2.2. Договору, Поклажодавець: здійснює передачу Зберігачеві Товар на зберігання згідно Актів приймання-передачі. В разі необхідності зазначені Акти можуть визначати ціну та загальну вартість переданого на зберігання Товару (2.2.1); перед зливом нафтопродуктів Поклажодавець зобов`язується надати Зберігачу паспорт якості та сертифікат відповідності для даного Товару (2.2.2); зобов`язується виконувати встановлені правила техніки безпеки та режимні вимоги на території Зберігача (2.2.3).

Відповідно до п.3.4. Договору, облік Товару ведеться в одиницях ваги або об`єму. Відпуск Товару в одиницях ваги відвантажується по фактичній питомій вазі на день видачі. Приймання, зберігання та відпуск Товару відбувається в відповідності з Інструкцією №81/38/101/235/122 від 02.04.1998р.

Пунктом 3.6. Договору погоджено, що сторони проводять звірку наявності Товару на кінець місяця не пізніше 5-го числа місяця, який слідує за звітним, з складанням Акта звірки.

Згідно п.3.7. Договору при передачі Поклажодавцем Товару на відповідальне зберігання Зберігачу, право власності на Товар до Зберігача не переходить.

Як погоджено п.6.1. даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.10.2012р., а в розділі взаєморозрахунків - до повного виконання своїх зобов`язань Сторін.

По попередній згоді Сторін строк Договору може буди продовжено на узгоджений Сторонами строк (п.6.2 Договору).

31.10.2012р. сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011р., згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та п.6.1. розділу 6 викласти в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2013 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

31.10.2013р. сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011р., згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та п.6.1. розділу 6 викласти в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2014 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

Інші умови вищевказаного Договору, не змінені цією Угодою, залишаються чинним у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами раніше, і Сторони підтверджують їх обов`язковість для себе (п.2).

Ця Угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та її скріплення печатками Сторін (п.4).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в межах зобов`язань за договором відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011р., відповідач неодноразово приймав на відповідальне зберігання та здійснював видачу за заявками позивача нафтопродукти в асортименті, що стверджується відповідними актами приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання, актами приймання нафтопродуктів за кількістю, актами звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011р. по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", актами прийому-передачі виконаних робіт, податковими накладними та виставленими рахунками на оплату.

31.01.2014р. сторонами підписано Акт звірки по Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011р. по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно якого станом на 01 лютого 2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кг, бензин А-76 в кількості 3475 кг.

31.01.2014р. між сторонами підписано Акт звірки по Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011р. по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно якого станом на 01 лютого 2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо в кількості 13175 літрів, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кілограм, бензин А-76 у кількості 3475 кілограм.

25.09.2018р. позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу №25/09-18-2 від 25.09.2018р. про повернення товару з відповідального зберігання, яка отримана останнім 03.10.2018р., про що свідчить опис вкладення, накладна органу поштового зв`язку та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

03.10.2018р. вказану вимогу позивачем на адресу відповідача надіслано повторно, що підтверджується описом вкладення та накладною органу поштового зв`язку.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З моменту укладення Договору №1/11-11ЗБ від 01.11.2011р. між сторонами виникли зобов`язання, які мають правову природу договору зберігання.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст.938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст.948 Цивільного кодексу України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.949 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно п.2.1. Договору, Зберігач, окрім іншого, повертає Товар повністю або частково Поклажодавцю за першою вимогою останнього (2.1.5).

В межах зобов`язань за Договором відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011р., відповідач неодноразово приймав на відповідальне зберігання та здійснював видачу за заявками позивача нафтопродукти в асортименті.

31.01.2014р. між сторонами підписано акти звірки по договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011р. по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно яких станом на 01.02.2014р. на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кг, бензин А-76 в кількості 3475 кг, дизпаливо в кількості 13175л.

Відповідно до ст.ст.74, 76, 77, 78, 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач посилався на Акт звірки від 31.03.2014р. до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011р.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції було поставлено під сумнів справжність Акту звірки від 31.03.2014р. до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011р. по складу ПММ ТОВ "Аграрій+", в зв`язку з чим судом першої інстанції зобов`язано відповідача надати для огляду у судовому засіданні оригінал вказаного акту.

Вказані вимоги суду першої інстанції відповідачем залишено без виконання, оригінал акту для огляду не надано.

Крім цього, судом було зобов`язано позивача забезпечити участь у судовому засіданні директора підприємства Книжника О.В. Визнано явку керівника ТОВ "АГРАРІЙ+" Тітієвської О.О.

Зобов`язано сторони до дати проведення наступного судового засідання, з дотриманням вимог ст.82 ГПК України, провести огляд доказів за їх місцезнаходженням, а саме: за адресою вул.Богдана Хмельницького 137, с.Лаврівка, Вінницького району, Вінницької області, та встановити наявність або відсутність (часткову наявність) дизпалива у кількості 13175 літрів, дизпалива ЕН-590 у кількості 36 482 кілограм, Бензину А-76 у кількості 3475 кілограм, які перебували на зберіганні ТОВ "АГРАРІЙ+" згідно Актів звірки від 31.01.2014р. до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011р.

За результатом проведеного огляду скласти протокол, копію якого надати до суду. Зобов`язано ТОВ "АГРАРІЙ+" забезпечити доступ до огляду паливно-мастильних матеріалів та присутність уповноваженого представника ПП "АДІС" у процесі проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням.

Вказані вимоги суду першої інстанції було також залишено без виконання.

Згідно ч.10 ст.81 ГПК України, у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

З огляду на ухилення відповідача від надання витребуваних судом доказів, Господарський суд Вінницької області дійшов обгрунтованого висновку про доведеність обставини залишення на зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо в кількості 13175 літрів, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кілограм, бензин А-76 у кількості 3475 кілограм.

Також, судом першої інстанції вірно не прийнято доводи відповідача відносно відсутності належним чином оформлених первинних документів на передачу товару для зберігання, оскільки сторони самостійно погодили спосіб передачі товару (п.3.4. Договору) та неодноразово підписували Акти приймання нафтопродуктів на зберігання, Акти приймання-передачі, Акти звірки до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011р. по складу ПММ ТОВ "Аграрій+". Тому, саме на підставі підписаних сторонами Актів звірки, які було досліджено у судовому процесі, слід визначати обсяг залишків нафтопродуктів, котрі перебувають на зберіганні у відповідача.

Колегія суддів приймає до уваги, що стандарт доказування вірогідності доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саму ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2021р. у справі №910/16505/19.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доведеними та обґрунтованими та більш вірогідними є докази позивача, відтак, останнім правомірно пред`явлено позовні вимоги щодо витребування від відповідача майна, а саме: дизпаливо в кількості 13175 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36482 кг, бензин А-76 в кількості 3475 кг.

При цьому, відповідач не спростував наданих позивачем доказів відносно кількості майна, що залишилось на відповідальному зберіганні у відповідача та яке є предметом спору у даній справі.

Водночас, відповідач у відзиві на позовну заяву б/н від 15.03.2021р. зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з пропуском строку позовної давності, а тому просив застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог, відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч.ч.3,4 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (ч.1 ст.260 ЦК України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.ч.1, 5 ст.254 ЦК України).

Як зазначено вище, 01.11.2011р. між сторонами укладено договір відповідального зберігання №1/11-11ЗБ.

Відповідно до п.6.1. Договору, останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.10.2012р., а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін. По попередній згоді Сторін строк Договору може буди продовжено на узгоджений Сторонами строк (п.6.2).

Строк дії договору сторонами востаннє продовжувався Додатковою угодою №2 від 31.10.2013р., згідно якої п.6.1. розділу 6 викладено в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2014 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

Відтак, згаданий договір відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011р. діяв до 31 жовтня 2014 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що строк повернення майна зі зберігання настав саме з моменту закінчення строку дії договору - 31.10.2014р., і саме з цього моменту позивач був обізнаний про необхідність повернення майна після зберігання, можливість пред`явлення вимог щодо його повернення, зокрема шляхом використання судових способів захисту.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (ч.1).

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч.2).

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк (ч.3).

У Договорі відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011р. відсутні умови щодо строку зберігання.

При цьому, колегія суддів схиляється до висновку, що строк зберігання не може бути визначений виходячи з умов Договору відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011р.

Також, відповідно до п.2.1.5. Договору Зберігач повертає Товар повністю або частково Поклажодавцю за першою вимогою останнього.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що у даному випадку, відповідно до положень ч.ч.2,3 ст.938 ЦК Українип, п.2.1.5. Договору, зберігач зобов`язаний був зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, або мав право вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

При цьому, у матеріалах справи відсутня вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" до Приватного підприємства "АДІС" забрати оспорюване майно в розумний строк.

При цьому, 25.09.2018р. позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу №25/09-18-2 від 25.09.2018р. про повернення товару з відповідального зберігання протягом десяти календарних днів з дати отримання цієї вимоги.

Вимогу отримано відповідачем 03.10.2018р., про що свідчить опис вкладення, накладна органу поштового зв`язку та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже, з 14.10.2018р. починається перебіг строку позовної давності щодо звернення позивача до суду із даними позовними вимогами, що є предметом даного спору.

Позивач з позовом до суду звернувся 18.02.2021р., про що свідчить відбиток штемпеля канцелярії господарського суду в правому нижньому куті першої сторінки позовної заяви, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку строк позовної давності не сплинув, а тому позов Приватного підприємства "АДІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Приватного підприємства "АДІС" слід задоволити, в свою чергу, керуючись п.1 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, рішення Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. у справі №902/140/21 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Щодо судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу підтверджено Витягом з Договору про надання правової допомоги №03-02/2019 від 18.02.2019р., ордером та свідоцтвом про право адвоката Сковоронського І.В. здійснювати адвокатську діяльність, Детальним описом робіт (наданих послуг) від 10.07.2021р., рахунком на оплату та платіжним дорученням №985 від 04.06.2021р. на суму 7000,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4, 5 статті 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно із ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16).

Згідно ч.6 ст.126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не заявлено клопотань про зменшення понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Таким чином, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими, підтвердженими доказами та підлягають задоволенню.

Представником відповідача також було заявлено про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00 грн. Підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу підтверджено Договором про надання правової допомоги від 10.03.2021р., ордером та свідоцтвом про право адвоката Гуща Я.В. здійснювати адвокатську діяльність, рахунком на оплату, платіжним дорученням №121 від 12.03.2021р. на суму 12000,00 грн.

Понесені відповідачем (ТОВ "АГРАРІЙ+") судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00грн, в силу положень ч.4 ст.129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Судовий збір за розгляд позовної заяви та розгляд апеляційної скарги, в силу положень ч.2 ст.129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "АДІС" - задоволити.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 12.07.2021р. у справі №902/140/21 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задоволити.

Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (вул.Присадибна, буд.7, смт.Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, ) на користь Приватного підприємства "АДІС" (вул.Чехова, буд.29, к.308, м.Вінниця, 21034, ) дизпаливо у кількості 13175 літер, дизпаливо ЕН-590 у кількості 36482 кілограм, бензин А-76 в кількості 3475 кілограм.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (вул.Присадибна, буд.7, смт.Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, ) на користь Приватного підприємства "АДІС" (вул.Чехова, буд.29, к.308, м.Вінниця, 21034, ) 19487,92 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (вул.Присадибна, буд.7, смт.Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, ) на користь Приватного підприємства "АДІС" (вул.Чехова, буд.29, к.308, м.Вінниця, 21034, ) 7000 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (вул.Присадибна, буд.7, смт.Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, ) на користь Приватного підприємства "АДІС" (вул.Чехова, буд.29, к.308, м.Вінниця, 21034, ) 29231,88 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду Вінницької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28.10.2021р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.