ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 907/720/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.,

за участю представників сторін:

позивача -Нeчаєв В.В. (адвокат)

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - Борисевич Д.В (самопредставництво)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Драгуна Михайла Івановича

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 (у складі колегії суддів: Пашкіна С.А. (головуючий), Сітайло Л.Г., Андрієнко В.В.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Драгуна Михайла Івановича

до: 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях,

2. Державної податкової служби

про визнання договорів оренди продовженими,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Фізична особа-підприємець Драгун Михайло Іванович (далі - ФОП Драгун М.І., Позивач) звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (далі - Фонд, Відповідач-1) та Державної податкової служби України (далі - ДПС, Відповідач-2) про:

- визнання продовженим на 35 місяців з 07.10.2020 по 06.09.2023 включно договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 57-17/05-08 від 07.11.2017, що укладений між Фондом та ФОП Драгуном М.І.

- визнання продовженим на 35 місяців з 07.10.2020 по 06.09.2023 включно договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 20-18/06-08 від 10.07.2018, що укладений між Фондом та ФОП Драгуном М.І.

2.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення (наказ) про відмову у продовженні дії договорів було прийнято поза межами граничного строку, наданого законодавством для його прийняття.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 у справі № 907/720/20, відмовлено у задоволенні позову.

2.2. Місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов висновку, що Відповідач-1 за місяць до припинення договорів оренди повідомив Позивача про припинення їх дії.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі ФОП Драгун М.І. просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

3.2. Обґрунтовуючи підстави для подання касаційної скарги, заявник посилається на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 03.04.2019 у справі № 911/928/18 та від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19 щодо застосування положень частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Також заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, в аналогічних правовідносинах.

Додатково скаржник вказує, що апеляційний господарський суд не надав йому можливості реалізувати своє право на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Також заявник доводить про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а саме - суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ДПC просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4. Обставини встановлені судами

4.1. Між ФОП Драгуном М.І. та Фондом укладено договір оренди № 57-17/05-08 від 07.11.2017 та договір оренди № 20-18/06-08 від 10.07.2018р. приміщень по вул. Миру, 56 в м. Виноградів.

Строк дії вказаних договорів до 06.10.2020.

4.2. Листом від 17.06.2020 Фонд повідомив Позивача про те, що 01.02.2020 введено в дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-ІХ, а отже, згідно вказаного приписів Закону, для продовження строку договорів оренди Позивачу необхідно подати заяви про продовження строку договорів оренди разом із звітом про оцінку за три місяці до дня закінчення договорів.

4.3. Звертаючись з позовом та обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач посилався на те, що 03.07.2020 Відповідач-1 отримав його заяви про продовження строку договорів оренди.

Натомість, листом від 03.09.2020 Відповідач-1 повідомив Позивача про відмову у продовженні терміну дії договорів оренди державного майна, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6), в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

5.3. Верховною Радою України 03.10.2019 було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ. В зазначеному Законі в розділі "Прикінцеві та перехідні положення" було передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

В такий спосіб, враховуючи опублікування тексту Закону від 03.10.2019 №157-ІХ в офіційному виданні "Голос України" 26.12.2019, останній набрав чинності 27.12.2019 і, відповідно до наведених вище приписів, введений в дію з 01.02.2020, а, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за виключенням норм зазначених в розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

5.4. При цьому, за загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті.

В контексті зазначеного Суд звертає увагу на те, що в пункті 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" передбачено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

5.5. Таким чином, законодавець передбачив умови та порядок продовження дії договорів, які були укладені відповідно до приписів Закону від 10.04.1992 № 2269-XII.

5.6. Як вже зазначалось вище, строк дії договорів оренди визначений до 06.10.2020.

В такий спосіб, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення Закону від 03.10.2019 № 157-ІХ, а не Закону від 10.04.1992 № 2269-XII, якими помилково керувались суди попередніх інстанцій.

5.7. Відповідно до статті 18 Закону від 03.10.2019 № 157-ІХ без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:

укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;

укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;

укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;

укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

5.8. Разом з цим, відповідно до пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням об`єкти оренди, зокрема, нерухоме майно, в якому розміщені органи державної влади або органи місцевого самоврядування, Збройних Сил, Служби безпеки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, правоохоронних органів і органів доходів і зборів.

Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів. Зазначені об`єкти можуть також використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів.

5.9. Як встановлено судами та вбачається з договорів оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, орендоване нерухоме майно обліковується на балансі Державної фіскальної служби та перебуває в оперативному управлінні (користуванні) Виноградівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області.

5.10. В такий спосіб, суди дійшли висновку про те, що наведена обставина виключає можливість для продовження термінів дії договорів оренди.

5.11. Водночас, скаржник з таким висновком судів попередніх інстанцій не погодився та вважає, що оскільки у спірних приміщеннях (які використовуються для розміщення кафе, кухні, бенкетного залу, посудомийки, складу, а також коридор та санвузол) не розміщені службові кабінети посадових осіб ДПС та не використовуються в діяльності органу державної влади, то суди невірно застосували обмеження оренди таких приміщень передбачені нормами Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483.

5.12. При цьому, ФОП Драгун М.І. наголошує на відсутності відповідної позиції Верховного Суду та зазначає на необхідності її формування. З метою формування єдиної правової позиції щодо змісту поняття наведеного у пункті 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна.

5.13. Колегія суддів зазначає, що частиною другою статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

5.14. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

5.15. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

5.16. Статтею 133 Господарського кодексу України визначено, що основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

5.17. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

5.18. Майно суб`єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна.

5.19. Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

5.20. Частинами першою-другою статті 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

5.21. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

5.22. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" об`єктами оренди за цим Законом, зокрема, є майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, державних і комунальних установ та організацій, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних та фіскальних органів, Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, - без права викупу та передачі в суборенду орендарем.

5.23. Водночас, відповідно до пункту 29 не може бути використані за будь-яким цільовим призначенням в тому числі нерухоме майно, в якому розміщені органи державної влади або органи місцевого самоврядування, Збройних Сил, Служби безпеки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, правоохоронних органів і органів доходів і зборів.

5.24. В такий спосіб, передача в оренду спірного майна можлива (крім загальних умов передбачених законодавством) за наявності таких додаткових умов: а) майно не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій; б) при передачі в оренду повинно бути дотримано його цільове використання.

5.25. При цьому, статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято: у випадках, передбачених статтею 7 цього Закону; якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю.

5.26. Пунктами 1-3 частини першої статті 7 Закону визначено, що підставами для відмови у включенні майна до одного з Переліків або виключення майна із одного з Переліків є: 1) неможливість передачі відповідного майна в оренду згідно із частиною другою статті 3 цього Закону; 2) обґрунтовані власні потреби уповноваженого органу управління та/або балансоутримувача, або потреби іншої бюджетної установи, що розміщена в будівлі, споруді, їх окремій частині; 3) неможливість використання об`єкта за цільовим призначенням, яке заявлено потенційним орендарем, у разі якщо орендар не має права використовувати майно за будь-яким цільовим призначенням згідно з випадками і з урахуванням обмежень, встановлених Порядком передачі майна в оренду.

5.27. Отже, в контексті наведених доводів скаржника та з урахуванням встановлених обставин справи щодо заперечення орендодавця та балансоутримувача про продовження договору оренди, колегія суддів доходить висновку, що його доводи базуються на помилковому буквальному тлумаченні терміну "розміщення" (як фізичного знаходження співробітників у спірних приміщеннях на момент прийняття рішення про передачу в оренду або продовження дії договору оренди) відокремлено від правових підстав та юридичних титулів на яких це майно закріплюється та використовується відповідними органами державної влади або органами місцевого самоврядування, Збройних Сил, Служби безпеки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, правоохоронних органів і органів доходів і зборів, а також встановленого Законом України "Про оренду державного та комунального майна" порядку укладення та продовження договорів оренди нерухомого майна.

5.28. Таким чином, з огляду на встановлені судами обставини справи та наведені норми чинного законодавства, судова колегія погоджується з висновком господарських судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, застосування господарськими судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин положень Закону від 10.04.1992 № 2269-XII хоча й є помилковим, однак це не призвело до прийняття неправильного рішення по суті спору.

5.29. Європейський суд з прав людини в рішеннях "Sutyazhnik v. Russia" від 29.07.2009, "Esertas v. Lithuania" від 31.05.2012 зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто, не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

5.30. За вказаних обставин у їх сукупності позов у даній справі не підлягав задоволенню виходячи із викладеного вище, а оскільки суд касаційної інстанції не вбачає правових підстав скасовувати судові рішення про відмову у задоволенні позову і приймати нове рішення також про відмову у позові, оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій належить залишити без змін з мотивів, викладених у даній постанові суду касаційної інстанції.

5.31. Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про порушення апеляційною інстанцією його права на участь 02.06.2021 у судовому засіданні в режимі відеоконференції з огляду на таке.

5.32. Відповідно до положень частин першої, другої статті 197 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

5.33. Частиною п`ятою статті 197 Господарського процесуального кодексу України визначено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

5.34. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 розгляд справи № 907/720/20 призначено на 02.06.2021.

18.05.2021 до апеляційної інстанції надійшло клопотання представника ФОП Драгуна М.І. - адвоката Нечаєва В.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою апеляційного суду від 25.05.2021 відмовлено у задоволенні вищезазначеного клопотання з підстав відсутності технічної можливості у Північному апеляційному господарському суді проведення засідання в режимі відеоконференції, на дату звернення Позивача з відповідною заявою.

5.35. Отже, з урахуванням частини п`ятої статті 197 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи подання такої заяви, представник скаржника (який є адвокатом та кваліфікація якого за наявності відповідного дійсного свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю презюмується) повинен був усвідомлювати наслідки та ризики, які може понести його клієнт, у випадку неможливості участі представника у відеоконференції поза межами приміщення суду.

5.36. При цьому, Суд доходить висновку про відсутність у даному випадку порушення процесуальних прав скаржника, у тому числі з огляду на те, що суд апеляційної інстанції (відмовивши у задоволенні клопотання заявника про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) 02.06.2021 задовольнив клопотання ФОП Драгуна М.І. про відкладення розгляду справи, призначивши його на 30.06.2021 з одночасним задоволенням клопотання ФОП Драгуна М.І. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке було викладено у заяві про відкладення розгляду справи.

5.37. Отже, твердження скаржника, що апеляційний господарський суд не надав йому можливості реалізувати право на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не знайшли підтвердження.

5.38. Щодо оскарження рішень судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

5.39. Зокрема, згідно з пунктом 2 частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

5.40. У касаційній скарзі скаржник стверджує, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження з неправильним застосуванням статті 12 Господарського процесуального кодексу України.

5.41. Ухвалою від 10.02.2021 Господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі та вказав, що вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа не є складною з огляду на наявні в ній матеріали.

5.42. Згідно з частинами третьою, п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

5.43. У справі, що переглядається, предметом позову є немайнова вимога - визнання договорів оренди продовженими.

Таким чином, якщо у справі наявні вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи здійснюється в порядку загального позовного провадження, яке, як зазначалось вище, призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

5.44. Разом з тим, розгляд справи за правилами невірно обраного провадження з огляду на положення статей 309 та 311 Господарського процесуального кодексу України може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, чого у даному разі не відбулось.

5.45. При цьому, заявником не наведено жодних обґрунтувань, яким чином, на його думку, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

5.46. Таким чином, вказані доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень про відмову у задоволенні позову.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Відповідно до частини першої статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Оскільки невірне мотивування оскаржених судових рішень не призвело до ухвалення незаконного по суті судового рішення, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів підлягають залишенню без змін, з мотивів, викладених у цій постанові.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Драгуна Михайла Івановича залишити без задоволення

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі № 907/720/20 залишити без змін, з мотивів, викладених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв
Судді І. С. Берднік
І. С. Міщенко