ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2021 р. Справа№ 910/6607/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Корсака В.А.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Синявська О.В.

від відповідача: Юрченко О.В.

від третьої особи: Дранчук І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія"

та Міністерства юстиції України

на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 (повний текст складено 28.07.2021)

у справі № 910/6607/21 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Форрент груп"

до Міністерства юстиції України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія"

про визнання протиправним та скасування наказу

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовної заяви та рух справи у суді першої інстанції.

В квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Форрент груп" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 18 грудня 2020 року №4379/5 "Про задоволення скарги", яким скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія" від 17.10.2019 задоволено частково та скасовано рішення від 25.09.2019 № 48848146, № 48848381, прийняті державним виконавцем Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шкляревською Яною Володимирівною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що скарга, за результатами розгляду якої відповідачем видано оскаржуваний наказ, була подана неправомочною особою, а також порушенням відповідачем при видачі вказаного наказу вимог статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на відповідність прийнятого Міністерством юстиції України наказу № 4379/5 від 18.12.2020 нормам законодавства.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6607/21; справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження; залучено Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача; підготовче засідання призначено на 09.06.2021.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.05.2021 у справі №910/6607/21 підготовче засідання перепризначено на 23.06.2021.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні на 14.07.2021.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі №910/6607/21 позов задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 18 грудня 2020 року № 4379/5 "Про задоволення скарги", яким скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія" від 17.10.2019 задоволено частково та скасовано рішення від 25.09.2019 № 48848146, № 48848381, прийняті державним виконавцем Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шкляревською Яною Володимирівною; стягнуто з Міністерства юстиції України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Форрент груп" витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн 00 коп.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності порушеного права ПАТ "УКР/ІН/КОМ" при поданні скарги до відповідача, прийняття наказу № 4379/5 від 18.12.2020 за відсутності підстав, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 910/6607/21 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ "Українська інноваційна компанія" стверджує, що:

- ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ПАТ «Український інноваційний банк» це одна й та сама юридична особа, оскільки вони мають ідентичний ідентифікаційний код;

- зміна найменування ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Українська інноваційна компанія» не є його реорганізацією;

- законність реєстраційних дій щодо зміни найменування, КВЕДів підтверджена у судовому порядку;

- рішення Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації ПАТ «Український Інноваційний Банк» були скасовані рішеннями адміністративних судів у справах №№ 826/5325/16, 826/14033/17, 826/1162/16;

- Національним банком України не виконано рішення суду щодо повернення особи у стан, який існував до моменту прийняття протиправних рішень;

- дію постанови Національного банку України № 659/БТ про віднесення банку до категорії проблемних припинено;

- відкликання банківської ліцензії не припиняє право вимоги по кредитному договору;

- постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 не підлягає використанню під час розгляду даної справи, оскільки не є остаточним рішенням, не містить висновків про застосування норм права і не є преюдиційною для цієї справи;

- державний реєстратор не мав правових підстав для зняття заборони та припинення іпотеки на нерухоме майно, іпотекодержателем якого був скаржник;

- на час звернення до колегії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції зі скаргою скаржнику належало право вимоги за кредитною угодою № 4675 від 05.09.2008.

Також, не погоджуючись з ухваленим рішенням, до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернулося Міністерство юстиції України, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 910/6607/21 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на відповідність прийнятого Міністерством юстиції України наказу № 4379/5 від 18.12.2020 нормам законодавства, у зв`язку з встановленими порушеннями вимог у сфері державної реєстрації прав.

Позиції інших учасників справи.

Позивачем подані відзиви на апеляційні скарги, в яких просить залишити їх без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2021 апеляційну скаргу ПАТ "Українська інноваційна компанія" у справі № 910/6607/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Корсак В.А.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 01.09.2021 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України у справі № 910/6607/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 910/6607/21 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 за клопотанням ПАТ "Українська інноваційна компанія" поновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 910/6607/21; відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 28.09.2021; зупинено дію оскарженого рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.10.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 910/6607/21; призначено апеляційну скаргу до розгляду на 12.10.2021.

Явка представників учасників справи.

У судове засідання 12.10.2021 з`явилися представники учасників справи.

Представники ПАТ "Українська інноваційна компанія", Міністерства юстиції України у судовому засіданні надали пояснення по суті спору, підтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили їх задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник ТОВ "Форрент груп" у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив їх відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції.

Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія" (далі - ПАТ "УКР/ІН/КОМ", третя особа) звернулось до Міністерства юстиції України (далі - відповідач) зі скаргою від 17.10.2019, що була зареєстрована у відповідача 18.10.2019 за № 36292-33-19, в якій просило відповідача, зокрема:

- скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шкляревської Яни Володимирівни від 25.09.2019 року, індексний номер 48848146, про припинення іпотеки нежитлового приміщення № 14 - магазин промислових товарів загальною площею 279,5 кв. м., за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136;

- скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шкляревської Яни Володимирівни від 25.09.2019 року, індексний номер 48848381, про припинення заборони відчуження нежитлового приміщення №14 - магазин промислових товарів загальною площею 279, 5 кв.м., за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136.

За результатом розгляду вищевказаної скарги, відповідачем було видано наказ від 18 грудня 2020 року № 4379/5 "Про задоволення скарги" (далі - Наказ № 4379/5), яким скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія" від 17.10.2019 задоволено частково та скасовано рішення від 25.09.2019 № 48848146, № 48848381, прийняті державним виконавцем Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шкляревською Яною Володимирівною.

Як зазначає позивач, Наказ № 4379/5 було видано відповідачем на підставі Висновку Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Колегія з розгляду скарг) від 19.10.2020 (далі - Висновок), яким було рекомендовано відповідачу задовольнити скаргу частково та скасувати вищевказані рішення державного виконавця від 25.09.2019 № 48848146, № 48848381.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що скарга, за результатами розгляду якої відповідачем видано Наказ № 4379/5, була подана неправомочною особою, а також на порушення відповідачем при видачі оскаржуваного наказу вимог статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що є підставою для визнання вказаного наказу протиправним та його скасування.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб.

Стаття 19 Конституції України закріплює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і надалі в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом.

За приписами частин 1, 2, 5, 6, 8 - 10 статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити: 1) повне найменування (ім`я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім`я) представника скаржника, якщо скарга подається представником; 2) реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується; 3) зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника; 4) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 5) відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги. До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку. Скарга на рішення про державну реєстрацію прав розглядається в порядку, визначеному цим Законом, виключно за умови, що вона подана особою, яка може підтвердити факт порушення її прав у результаті прийняття такого рішення. Якщо скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав подається представником скаржника, до скарги додається довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку. За результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: 1) відмову у задоволенні скарги; 2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги; б) скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; в) внесення змін до записів Державного реєстру прав та виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; д) скасування акредитації суб`єкта державної реєстрації; е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України; є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Рішення, передбачені підпунктами "а", "ґ", "д" і "е" пункту 2 цієї частини, приймаються виключно Міністерством юстиції України. У рішенні Міністерства юстиції України чи його територіального органу за результатами розгляду скарги можуть визначатися декілька шляхів задоволення скарги. Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття. Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо: 1) скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою цієї статті; 2) на момент прийняття рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується; 3) наявна інформація про судове рішення або ухвалу про відмову позивача від позову з того самого предмета спору, про визнання позову відповідачем або затвердження мирової угоди сторін; 4) наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; 5) є рішення цього органу з того самого питання; 6) в органі розглядається скарга з цього питання від того самого скаржника; 7) скарга подана особою, яка не має на це повноважень; 8) закінчився встановлений законом строк подачі скарги; 9) розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції органу; 10) державним реєстратором, територіальним органом Міністерства юстиції України прийнято таке рішення відповідно до законодавства. Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1128 (далі - Порядок № 1128, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), визначено процедуру розгляду відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту (далі - суб`єкт оскарження), що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами (далі - суб`єкт розгляду скарги).

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку № 1128 для забезпечення розгляду скарг суб`єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін`юстом або відповідним територіальним органом. Скарга на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта оскарження реєструється у день її надходження суб`єктом розгляду скарги відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах за умови підписання її особою, яка вважає, що її права порушено (далі - скаржник), або її представником. Реєстрація скарги, поданої в електронній формі, здійснюється за умови підписання її скаржником або його представником з використанням кваліфікованого електронного підпису.

Пунктами 5, 7 Порядку № 1128 передбачено, що комісія протягом п`яти робочих днів з дати реєстрації скарги суб`єктом розгляду скарги вивчає скаргу для встановлення: 1) чи віднесено розгляд скарги відповідно до Законів до повноважень суб`єкта розгляду скарги (належний суб`єкт розгляду скарги); 2) чи оформлено скаргу з дотриманням вимог, визначених Законами; 3) чи наявні (відсутні) інші скарги у суб`єкта розгляду скарги. У разі коли встановлено, що скаргу оформлено без дотримання вимог, визначених Законами, суб`єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у задоволенні скарги без розгляду її по суті із зазначенням вичерпної інформації про підстави для такої відмови. Згадане рішення у формі наказу не позбавляє особу права на повторне звернення із скаргою в межах визначених законодавством строків.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 1128 під час розгляду скарги по суті комісія встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення скаржника, зазначених у скарзі, та інші обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги, у тому числі шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), та у разі необхідності витребування документів, пояснень тощо у суб`єкта оскарження, і вирішує: 1) чи мало місце прийняття оскаржуваного рішення суб`єктом оскарження, чи мала місце оскаржувана дія або бездіяльність суб`єкта оскарження; 2) чи було оскаржуване рішення прийнято суб`єктом оскарження на законних підставах, чи здійснювалася дія або вчинялася бездіяльність суб`єктом оскарження на законних підставах; 3) чи належить задовольнити кожну з вимог скаржника або відмовити в їх задоволенні; 4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у своїй скарзі (зокрема внесення шляхом виправлення технічних помилок у записах реєстрів взамін скасування рішення державного реєстратора); 5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Як зазначає позивач, станом на дату надання Колегією з розгляду скарг Висновку (19.10.2020) та на дату видання відповідачем Наказу № 4379/5 (18.12.2020), право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за позивачем.

Зі змісту поданої ПАТ "УКР/ІН/КОМ" до відповідача скарги вбачається, що 26.10.2010 між ПАТ "Український інноваційний банк" та ФОП Баньком В.М. було укладено Іпотечний договір № 5, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 833 (копія вказаного іпотечного договору з наступними змінами та доповненнями міститься в матеріалах справи, т.1, а.с.144-157), відповідно до якого, в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ "О.М.С." за кредитною угодою № 20082 від 24.06.2005 та зобов`язань ПАТ "Окнаб Фешін Індастрі" за кредитною угодою № 4675 від 05.09.2008, ФОП Банько В.М. передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № 14 - магазин промислових товарів загальною площею 279,5 кв. м., за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136.

Отже, правовідносини за вищевказаними кредитними угодами, а також правочинами щодо забезпечення їх виконання існували між позичальниками (іпотекодавцями) та ПАТ "Український інноваційний банк".

В обґрунтування поданої до відповідача скарги ПАТ "УКР/ІН/КОМ" посилалось на ту обставину, що у державного реєстратора були відсутні правові підстави для зняття заборони та припинення іпотеки на вищевказане нерухоме майно.

За доводами позивача, під час перебування скарги третьої особи на розгляді у відповідача зацікавленими особами подавались пояснення-заперечення щодо скарги ПАТ "УКР/ІН/КОМ", зверталась увага Колегії з розгляду скарг, що ПАТ "УКР/ІН/КОМ" є неналежним скаржником у розумінні статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", з огляду на встановлену в судовому порядку обставину щодо відсутності переходу будь-яких прав та обов`язків від Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" до Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія".

У вказаних поясненнях зацікавлені особи посилались на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16, щодо правосуб`єктності ПАТ "УКР/ІН/КОМ" та відсутності в нього прав та обов`язків, які належали Публічному акціонерному товариству "Український інноваційний банк".

Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua), яка є загальновідомою та, відповідно до ч. 3 ст. 75 ГПК України, не потребує доказування, 01 жовтня 2015 року Правлінням Національного банку України (далі - НБУ) було прийнято постанову № 659/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Укрінбанк" до категорії проблемних", якою віднесено ПАТ "Український інноваційний банк" до категорії проблемних банків.

24.12.2015 Правлінням НБУ прийнято постанову № 934 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Укрінбанк" до категорії несплатоспроможних", відповідно до якої ПАТ "Укрінбанк" віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі постанови Правління НБУ від 24.12.2015 № 934, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24 грудня 2015 року № 239 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Укрінбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", згідно з яким у ПАТ "Укрінбанк" запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 25 грудня 2015 року до 24 березня 2016 року включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 22 березня 2016 року № 180 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "УКРІНБАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22 березня 2016 року № 385 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Укрінбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Укрінбанк" з 23 березня 2016 року до 22 березня 2018 року включно.

Постанова Правління НБУ від 24 грудня 2015 року № 934 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" до категорії неплатоспроможних" та рішення виконавчої дирекції Фонду від 24 грудня 2015 року № 239 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Укрінбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" були визнані незаконними та скасовані постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2016 року в справі № 826/1162/16, яка залишена без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та Вищого адміністративного суду України від 31 серпня 2016 року. Постановою Верховного Суду України від 24 жовтня 2017 року зазначені судові рішення скасовані та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні відповідних позовних вимог щодо скасування зазначених актів було відмовлено.

Постанова Правління НБУ від 22 березня 2016 року № 180 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "УКРІНБАНК" та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 березня 2016 року № 385 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Укрінбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку" були скасовані постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року в справі № 826/5325/16, яка залишена без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року та Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року. Ухвалою Верховного Суду України від 13 квітня 2017 року було відкрито провадження за заявою НБУ про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 826/5325/16.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 826/14033/17, залишеною без змін постановами Київського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 та Верховного Суду від 09.08.2019, визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 24 грудня 2015 року № 934 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Укрінбанк" до категорії неплатоспроможних"; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 грудня 2015 року № 239 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Укрінбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 17 березня 2020 року № 616 було продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ "Укрінбанк" на один рік з 23 березня 2020 року до 22 березня 2021 року.

10.08.2020 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1485 "Про продовження процедури виведення ПАТ "Укрінбанк" з ринку і призначення уповноваженої особи".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Частинами 6 - 8 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" унормовано, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Розпочата процедура ліквідації банку не може бути зупинена/припинена, у тому числі в разі визнання протиправними (незаконними) та скасування індивідуальних актів Національного банку України та/або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що були підставою для її початку. Процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк, як юридична особа, ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

За приписами статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи власників здійснюється в порядку, передбаченому законодавством про ліквідацію юридичних осіб, у разі якщо Національний банк України після отримання рішення власників про ліквідацію банку не виявив ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного. Власники банку мають право розпочати процедуру ліквідації банку за рішенням загальних зборів лише після надання на це згоди Національним банком України та за умови відкликання банківської ліцензії. Якщо банк, який ліквідується за ініціативою власників, віднесено Національним банком України до категорії проблемних або неплатоспроможних, Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вживають щодо нього заходи, передбачені цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Цим законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" реорганізація банку - це злиття, приєднання, виділення, поділ банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов`язків правонаступникам.

Статтею 26 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Під час проведення реорганізації банку шляхом перетворення кредитори не мають права вимагати від банку припинення чи дострокового виконання зобов`язання.

У відповідності до статті 27 Закону України "Про банки і банківську діяльність" реорганізація за рішенням власників банку здійснюється згідно із законодавством України про господарські товариства за умови надання попереднього дозволу Національного банку України на реорганізацію банку та затвердження Національним банком України плану реорганізації банку. У разі здійснення реорганізації банку за рішенням його власників шляхом перетворення план реорганізації банку не складається. Національний банк України визначає перелік документів, які подаються для отримання дозволу на реорганізацію та затвердження плану реорганізації банку. Національний банк України не дає дозволу на реорганізацію банку у разі, якщо є достатні підстави вважати, що реорганізація загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів і банк, створений у результаті реорганізації та/або банк, який не припиняється як юридична особа у результаті приєднання до нього або виділу з нього, не будуть відповідати вимогам щодо економічних нормативів їх діяльності, порядку реєстрації банків і ліцензування їх діяльності. Національний банк України надає дозвіл чи відмовляє у реорганізації банку протягом одного місяця з моменту отримання заяви банку на реорганізацію.

За змістом статті 28 Закону України "Про банки і банківську діяльність" рішення про реорганізацію банку, крім перетворення, має містити інформацію про: 1) угоду про реорганізацію у разі злиття або приєднання; 2) призначення персонального складу комісії для проведення реорганізації; 3) призначення персонального складу ревізійної комісії для проведення інвентаризації та ревізії матеріальних цінностей, що перебувають на обліку банку (банків); 4) призначення аудиторської фірми; 5) строки проведення реорганізації; 6) склад правління після реорганізації. Реорганізація розпочинається після затвердження Національним банком України плану реорганізації, який крім інших необхідних заходів повинен передбачати подання Національному банку України відповідних документів, необхідних для погодження статуту нового банку або для погодження змін до статуту існуючого банку.

13 липня 2016 року наглядовою радою ПАТ "Український інноваційний банк" було ініційовано проведення позачергових загальних зборів акціонерів, на яких прийнято рішення про перейменування ПАТ "Український інноваційний банк" на ПАТ "УКРІНКОМ", змінено місцезнаходження акціонерного товариства, затверджено нову редакцію його статуту, змінені види діяльності товариства за Класифікацією видів економічної діяльності (виключено "діяльність комерційних банків", за КВЕД: 64.19) та призначені голова правління і члени правління. Державна реєстрація відповідних змін до установчих документів банку була проведена цього ж дня приватним нотаріусом (реєстраційна дія №2038947). Відповідно до пункту 1.1 статуту акціонерного товариства у редакції від 13 липня 2016 року ПАТ "УКРІНКОМ" продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ "Український інноваційний банк" на ПАТ "УКРІНКОМ", яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ "Український інноваційний банк".

Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ "УКРІНКОМ" від 28 березня 2017 року знову змінено назву акціонерного товариства на ПАТ "Українська інноваційна компанія", реєстрація здійснена 03 квітня 2017 року (реєстраційна дія №0007396). Відповідно до пункту 1.1 статуту акціонерного товариства у редакції від 18 березня 2017 року ПАТ "Українська інноваційна компанія" продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ "УКРІНКОМ" на ПАТ "Українська інноваційна компанія", яке є набувачем всіх прав та обов`язків ПАТ "УКРІНКОМ" та ПАТ "Український інноваційний банк".

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.12.2019 у справі №925/698/16 щодо переходу прав та обов`язків ПАТ "Український інноваційний банк" до ПАТ "Українська інноваційна компанія" зазначила, що відповідно до положень банківського законодавства лише реорганізація банку передбачає правонаступництво. Способи реорганізації банку передбачені статтею 26 Закону України "Про банки і банківську діяльність". До реорганізації не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Зміна назви акціонерного товариства (банку) без зміни його організаційно-правової форми, виключення з його назви слова "банк", виключення з видів його діяльності: "діяльності комерційних банків" (КВЕД: 64.19) не є ані перетворенням цієї юридичної особи, в розумінні статті 108 Цивільного кодексу України (статті 87 Закону України "Про акціонерні товариства"), ані виділом, у розумінні статті 109 Цивільного кодексу України (статті 86 Закону України "Про акціонерні товариства"), ані припиненням шляхом злиття, приєднання або поділу, в розумінні статті 106 Цивільного кодексу України (статей 83 - 85 Закону України "Про акціонерні товариства"). Отже, в результаті організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" не утворилась. Власники ПАТ "Український інноваційний банк", приймаючи рішення про відмову від "банківської діяльності", висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але вони не звернулись до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої статтею 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", погодження якої з боку НБУ неможливе в силу чинності у відповідного банку статусу проблемного, що відповідає як статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", так і пункту 2.4 глави 2 розділу ІІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого постановою Правління НБУ від 17 серпня 2012 року № 346, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 2012 року за № 1590/21902. Також, відповідно до банківського законодавства реорганізація банку або його ліквідація за рішенням власників має відбуватись за погодження з НБУ. Відповідного погодження не встановлено. Разом з тим, банківським законодавством, зокрема статтями 16 та 46 Закону України "Про банки і банківську діяльність", також передбачено інформування та погодження з НБУ змін до статуту банку, а також їх реєстрацію тільки після погодження таких змін НБУ. Однак весь обсяг організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не погоджувався НБУ, попри те, що таке погодження є обов`язковим. Банківське законодавство не передбачає правонаступництво у разі ліквідації банку. Отже, не залежно від того чи проведена ліквідація банку чи ні, банк зобов`язаний узгоджувати внесення змін до свого статуту з НБУ відповідно до вимог банківського законодавства. Ця вимога чинна незалежно від чинності Постанови НБУ про неплатоспроможність банку, Рішення Фонду про тимчасову адміністрацію, Постанови НБУ про відкликання ліцензії та ліквідацію банку, Рішення Фонду про ліквідацію банку. Правочину між ПАТ "Український інноваційний банк" та ПАТ "УКРІНКОМ" щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулось, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також. Іншої передбаченої статтею 512 Цивільного кодексу України зміни кредитора в особі ПАТ "Український інноваційний банк" на ПАТ "УКРІНКОМ" (ПАТ "Українська інноваційна компанія") не доведено. Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ "Український інноваційний банк" до ПАТ "УКРІНКОМ" та наступних осіб, які заявляли про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова "банк" та виключення з видів своєї діяльності "банківської діяльності" без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не відповідають вимогам банківського законодавства. Враховуючи те, що ПАТ "Український інноваційний банк" не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ "УКРІНКОМ", а відтак й ПАТ "Українська інноваційна компанія" не набуло прав банку.

У постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 Великою Палатою Верховного Суду зроблено наступні висновки щодо застосування норм права:

- будь-які зміни до статуту банку, у тому числі щодо зміни його найменування, незалежно від перебування банку під наглядом НБУ чи в управлінні Фонду, можливі виключно після їх погодження НБУ;

- припинення банком банківської діяльності можливе виключно у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" шляхом: ліквідації банку за рішенням власників після надання на це згоди НБУ, за відсутності ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного, або виведення неплатоспроможного банку з ринку під контролем Фонду у разі віднесення НБУ такого банку до категорії проблемних або неплатоспроможних;

- скасування судом або визнання неправомірним (незаконним) рішення Фонду про запровадження тимчасової адміністрації чи початок процедури ліквідації банку не означає автоматичного припинення управління банком Фондом;

- управління банком Фондом у такому разі припиняється лише після прийняття НБУ рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, відновлення банківської ліцензії і повернення банку під нагляд НБУ;

- після запровадження Фондом у банку тимчасової адміністрації, повноважний суб`єкт на управління банком та представництво банку визначається виключно Фондом відповідно до положень п. 17 частини першої статті 2, статей 34, 37, 44, 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з частинами 5, 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною четвертою статті 236 ГПК України унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.12.2019 у справі №925/698/16 встановлено, що ПАТ "Український інноваційний банк" не було припинено чи змінено в установленому законом порядку на ПАТ "УКРІНКОМ", а відтак й ПАТ "Українська інноваційна компанія" не набуло прав банку, тобто вказана обставина встановлена щодо особи, яка бере участь в цій справі, а саме третьої особи, правомочність якої при поданні скарги до відповідача (відсутність у неї факту порушення прав у результаті прийняття державним реєстратором рішення) є підставою заявлених позовних вимог, відтак така обставина не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.

Обставини, встановлені постановою Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 мають преюдиціальне значення для вирішення спору у даній справі та не потребують повторного доказування. Наведені ПАТ "Українська інноваційна компанія" в апеляційній скарзі доводи цього не спростовують.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав безпідставним посилання ПАТ "Українська інноваційна компанія" на ту обставину, що ухвалою господарського суду Черкаської області від 04.06.2021 було закрито провадження у справі № 925/698/16, оскільки, по-перше, суду не надано вказаного судового рішення та, як зазначає позивач, станом на 12.07.2021 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація щодо постановлення такої ухвали, а по-друге, закриття судом першої інстанції провадження у справі за наслідками нового розгляду жодним чином не впливає на встановлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 обставини та зроблені висновки щодо застосування норм права.

Також обґрунтовано відхилені судом першої інстанції доводи ПАТ "Українська інноваційна компанія" стосовно того, що Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 надано лише правову оцінку певним фактам, яка, відповідно до ч. 7 ст. 75 ГПК України, не є обов`язковою для суду, оскільки в силу вищенаведених норм законодавства, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для суду.

Стосовно тверджень ПАТ "Українська інноваційна компанія" про те, що судами було неодноразово встановлено в різних справах, зокрема, в справах №№ 826/1162/16, 826/5325/16, 826/14033/17, 826/11199/16, 826/15260/17, обставину про те, що ПАТ "Український інноваційний банк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" є однією і тією ж юридичною особою, суд першої інстанції вірно зазначив, що це питання було предметом дослідження Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи №925/698/16, яка дійшла висновку, що встановлені у вказаних справах обставини не спростовують висновку про те, що ПАТ "Український інноваційний банк" не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ "УКРІНКОМ", а відтак й ПАТ "Українська інноваційна компанія" не набуло прав банку.

В провадженні господарського суду міста Києва перебувала справа №910/12272/19 за позовом ТОВ "ФК "Інвент Фінанс" до ПрАТ "Окнаб Фешін Індастрі" та ТОВ "О.М.С." про солідарне стягнення 13 008 986,46 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/12272/19, яке набрало законної сили, в позові було відмовлено повністю.

При розгляді справи № 910/12272/19 суд також, з урахуванням вищенаведеного висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16, встановив відсутність юридичних підстав для набуття ТОВ "ФК "Інвент Фінанс" права вимоги до ПрАТ "Окнаб Фешін Індастрі" та ТОВ "О.М.С." за кредитною угодою та договором поруки, оскільки правочини щодо відступлення прав вимоги за вказаними договорами, укладені між ПАТ "Українська інноваційна компанія" та ТОВ "ФК "Інвент Фінанс", не відповідають частині першій статті 203 Цивільного кодексу України та є нікчемними у силу частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 75 ГПК України).

Встановлених судовим рішенням у справі № 910/12272/19 обставин ПАТ "Українська інноваційна компанія", як третьою особою у справі, що розглядається, не спростовано.

Отже, встановлена судовим рішенням у справі № 910/12272/19 обставина щодо нікчемності правочину, укладеного між ПАТ "Українська інноваційна компанія" та ТОВ "ФК "Інвент Фінанс", також не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.

Предметом спору у справі, що розглядається, є питання щодо наявності або відсутності правових підстав для визнання протиправним і скасування Наказу № 4379/5.

Суд першої інстанції встановив, що скаргу, яка була подана третьою особою до Міністерства юстиції України від 17.10.2019 та була зареєстрована у відповідача 18.10.2019 за № 36292-33-19, підписано представником ПАТ "Українська інноваційна компанія" за довіреністю № 022/02 від 06.06.2019 Лук`янчуком К.Г., що була видана на вчинення всіх необхідних дій від імені третьої особи Головою правління ПАТ "УКР/ІН/КОМ" Ільюченко А.М., яка призначена на посаду Голови правління ПАТ "УКР/ІН/КОМ" рішенням Позачергових загальних зборів ПАТ "УКР/ІН/КОМ" від 28.03.2017.

В силу частини третьої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" довіреність № 022/02 від 06.06.2019, видана Лук`янчуку К.Г., є нікчемною.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ПАТ "Українська інноваційна компанія" не є правонаступником ПАТ "Український інноваційний банк", яке є стороною кредитної угоди № 20082 від 24.06.2005 та № 4675 від 05.09.2008, в забезпечення виконання яких 26.10.2010 між ПАТ "Український інноваційний банк" та ФОП Баньком В.М. було укладено Іпотечний договір № 5, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 833, відповідно до якого ФОП Банько В.М. передав в іпотеку ПАТ "Український інноваційний банк" належне йому нерухоме майно: нежитлове приміщення № 14 - магазин промислових товарів загальною площею 279,5 кв.м., за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136 (майно, реєстраційні дії стосовно якого були предметом поданої ПАТ "УКР/ІН/КОМ" скарги, за результатами якої відповідачем було видано Наказ № 4379/5).

Отже, звертаючись зі скаргою до Міністерства юстиції України скаржником не було доведено факту порушення його прав оскаржуваними реєстраційними діями, тобто, скарга була подана до відповідача неправомочною особою, відтак, відповідно до абз. 9 ч. 5 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у відповідача були відсутні підстави для розгляду скарги ПАТ "Українська інноваційна компанія".

Оскільки скарга ПАТ "Українська інноваційна компанія" була оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до п. 1 ч. 8 цієї статті відповідач мав відмовити у задоволенні вказаної скарги.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо на момент прийняття рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на дату надання Висновку Колегією з розгляду скарг (19.10.2020) та дату видачі Наказу №4379/5 (18.12.2020) право власності на нерухоме майно, а саме: групу нежитлових приміщень № 18Е в літ. А загальною площею 136,5 кв.м. (реєстраційний номер: 000) та групу нежитлових приміщень № 18Д в літ. А загальною площею 144,0 кв. м. (реєстраційний номер: 000) за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136, на підставі Рішення засновника № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Форрент груп" від 03.07.2020, було зареєстровано за позивачем, про що свідчать наявні в матеріалах справи Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 242218082 від 28.01.2021 та № 242215437 від 28.01.2021, тобто за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується.

Вказані об`єкти з реєстраційними номерами № 000 та №000 були створені в результаті поділу об`єкта нерухомого майна: нежитлового приміщення № 14 - магазин промислових товарів загальною площею 279,5 кв. м., за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136.

Отже, на дату прийняття відповідачем Наказу № 4379/5 за результатом розгляду скарги ПАТ "Українська інноваційна компанія" відбулася державна реєстрація права власності за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується, що відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" також є підставою для відмови у задоволенні скарги.

Проте, в порушення вимог статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та пункту 5 Порядку № 1128, Колегія з розгляду скарг рекомендувала, а відповідач прийняв Наказ № 4379/5, яким скаргу третьої особи було задоволено частково.

Враховуючи наведене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що скаргу було подано до відповідача неправомочною особою, а також щодо допущених відповідачем порушень вимог статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" при видачі Наказу № 4379/5.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статей 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Встановивши на підставі аналізу сукупності наявних в матеріалах справи доказів обставини прийняття Наказу № 4379/5 за відсутності підстав, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", порушення права власності позивача на нерухоме майно у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу та відсутність порушеного права ПАТ "УКР/ІН/КОМ" при поданні скарги до відповідача, що виключає можливість розгляду та задоволення такої скарги, суд першої інстанції правомірно задовольнив заявлений у цій справі позов.

Щодо викладених в апеляційних скаргах доводів колегія вважає за необхідне зазначити таке.

За змістом статей 80, 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом. Положення глави 7 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.

Законом України "Про акціонерні товариства" визначено порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів.

Відповідно до частини шостої статті 1 Закону України "Про акціонерні товариства" особливості правового статусу, створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, що провадять діяльність на ринках фінансових послуг, визначаються законами, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності. У разі суперечності норм цього Закону з нормами законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, норми законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, мають перевагу.

Законом України "Про банки і банківську діяльність" ( у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону).

У статті 2 названого Закону вміщено визначення термінів, які вживаються у ньому, зокрема передбачено, що банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; Державний реєстр банків - це реєстр, що ведеться НБУ і містить відомості про державну реєстрацію усіх банків.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про банки і банківську діяльність" цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків.

Відповідно до статті 4 названого Закону банківська система України складається з НБУ та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. НБУ здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України "Про Національний банк України", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів НБУ. Останній визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків.

За змістом статті 6 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки в Україні створюються у формі публічного акціонерного товариства або кооперативного банку. Особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з частинами першою і сьомою статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" реорганізація банку - це злиття, приєднання, виділення, поділ банку, зміна його організаційно-правової форми (перетворення), наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов`язків правонаступникам. Ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Главою 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено порядок реорганізації банку. Згідно зі статтями 26, 27 цього Закону банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Під час проведення реорганізації банку шляхом перетворення кредитори не мають права вимагати від банку припинення чи дострокового виконання зобов`язання. Реорганізація за рішенням власників банку здійснюється згідно із законодавством України про господарські товариства за умови надання попереднього дозволу НБУ на реорганізацію банку та затвердження НБУ плану реорганізації банку. У разі здійснення реорганізації банку за рішенням його власників шляхом перетворення план реорганізації банку не складається. НБУ визначає перелік документів, які подаються для отримання дозволу на реорганізацію та затвердження плану реорганізації банку. НБУ не дає дозволу на реорганізацію банку у разі, якщо є достатні підстави вважати, що реорганізація загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів і банк, створений у результаті реорганізації та/або банк, який не припиняється як юридична особа у результаті приєднання до нього або виділу з нього, не будуть відповідати вимогам щодо економічних нормативів їх діяльності, порядку реєстрації банків і ліцензування їх діяльності. НБУ надає дозвіл чи відмовляє у реорганізації банку протягом одного місяця з моменту отримання заяви банку на реорганізацію.

Відповідно до частини першої статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Водночас згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має повне і скорочене офіційні найменування українською та іноземними мовами. Найменування банку має містити слово "банк", а також вказівку на організаційно-правову форму банку. Банк має печатку зі своїм повним офіційним найменуванням. Слово "банк" та похідні від нього дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які зареєстровані НБУ як банк і мають банківську ліцензію. Виняток становлять міжнародні організації, що діють на території України відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та законодавства України.

За змістом статті 16 цього ж Закону статут банку складається з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону та інших законів України. Статут банку обов`язково має містити таку інформацію про банк: 1) найменування банку (повне та скорочене); 2) його місцезнаходження; 3) організаційно-правову форму; 4) види діяльності, які має намір здійснювати банк; 5) розмір та порядок формування статутного капіталу банку, види акцій банку, їх номінальну вартість, форми випуску акцій (документарна або бездокументарна), кількість акцій, що купуються акціонерами; 6) структуру управління банком, органи управління, їх компетенцію та порядок прийняття рішень; 7) порядок реорганізації та ліквідації банку відповідно до глав 5 та 16 цього Закону; 8) порядок внесення змін та доповнень до статуту банку; 9) розмір та порядок утворення резервів та інших загальних фондів банку; 10) порядок розподілу прибутків та покриття збитків; 11) положення про аудиторську перевірку банку; 12) положення про органи внутрішнього аудиту банку. Зміни до статуту банку підлягають державній реєстрації відповідно до законодавства з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк подає документи для проведення державної реєстрації змін до статуту банку після їх погодження НБУ.

Отже, як реорганізація, так і ліквідація банку з ініціативи власників, а також внесення змін до статуту банку відповідно до закону можливі лише після надання на це згоди НБУ.

При цьому, зважаючи на положення Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема статтю 2 цього Закону, передача, прийняття майна банку, його коштів, прав та обов`язків правонаступникам є наслідком саме реорганізації банку, проведеної із дотриманням процедури, визначеної цим Законом.

Крім того, згідно зі статтею 46 Закону України "Про банки і банківську діяльність" правління банку зобов`язане протягом трьох робочих днів інформувати НБУ про такі свої дії: звільнення керівника (керівників) банку та про кандидатуру на призначення на цю посаду; зміну юридичної адреси і місцезнаходження банку та його відокремлених підрозділів; припинення банківської діяльності.

Відповідно до змісту положень банківського законодавства лише реорганізація банку передбачає правонаступництво. Способи реорганізації банку передбачені статтею 26 Закону України "Про банки і банківську діяльність". До реорганізації не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.

Зміна назви акціонерного товариства (банку) без зміни його організаційно-правової форми, виключення з його назви слова "банк", виключення з видів його діяльності "діяльності комерційних банків" (КВЕД: 64.19) не є ні перетворенням цієї юридичної особи в розумінні статті 108 ЦК України (статті 87 Закону України "Про акціонерні товариства"), ні виділом у розумінні статті 109 ЦК України (статті 86 Закону України "Про акціонерні товариства"), ані припиненням шляхом злиття, приєднання або поділу в розумінні статті 106 ЦК України (статей 83-85 Закону України "Про акціонерні товариства").

Сама лише зміна найменування (типу) юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи.

Отже, в результаті організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" про банки не утворилася.

Власники Банку, приймаючи рішення про відмову від "банківської діяльності", висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але вони не звернулись до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої статтею 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", погодження якої з боку НБУ неможливе в силу чинності у відповідного банку статусу проблемного, що відповідає статті 78 названого Закону.

Банківське законодавство не передбачає правонаступництво у разі ліквідації банку. Крім того, з урахуванням частини шостої статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частини третьої статті 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), пункту 3.1 глави 3 розділу ІІІ Положення про застосування НБУ заходів впливу ліквідація банку ані за ініціативою НБУ, ані за ініціативою власників банку не може вважатися завершеною, оскільки не відповідає вимогам цих нормативних положень, що визначають момент закінчення ліквідації банку.

Правочину між ПАТ "Український інноваційний банк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулося, правонаступництва у розумінні процедури реорганізації також. Іншої передбаченої статтею 512 ЦК України зміни кредитора в особі ПАТ "Український інноваційний банк" на ПАТ "Українська інноваційна компанія" не доведено.

Аналогічні за змістом висновки в частині відсутності переходу прав та обов`язків від ПАТ "Український інноваційний банк" до ПАТ "Українська інноваційна компанія" висловлені Верховним Судом у справах №№910/8117/17, 910/10651/16, 913/549/17, 910/7828/17, 910/21943/17, 910/7962/19.

Враховуючи зазначене та встановлені обставини щодо учасників цієї справи, відсутні підстави стверджувати про зміну кредитора у зобов`язанні за кредитною угодою або припинення цієї угоди відповідно до умов глави 50 ЦК України.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження переходу до ПАТ "Українська інноваційна компанія" прав та обов`язків саме банківської установи - ПАТ "Український інноваційний банк" згідно із законодавчо встановленою процедурою.

Стаття 15 Закону України "Про банки і банківську діяльність" дійсно передбачає, що слово "банк" може бути тільки в назві юридичної особи, яка зареєстрована НБУ як банк та має банківську ліцензію. З тієї точки зору, що Банк є зареєстрованим НБУ як банк, але втратив банківську ліцензію та не відновив її, може видатися, що у цьому є певна невідповідність статті 15 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Однак розуміння статті 15 названого Закону має не виходити за межі інших положень банківського законодавства. Дослівне тлумачення даної статті в тому контексті, що відкликання банківської ліцензії призводить до необхідності виключення з назви банку слова "банк", не відповідає суті подальших процедур щодо банку, у якого відкликана банківська ліцензія, передбачених цим законодавством. Законом не передбачено виключення з назви банку слова "банк" після відкликання ліцензії банку. Банківським законодавством передбачена послідовність процедур для випадку відкликання банківської ліцензії. Перебування банку у цих процедурах з наявним у його назві словом "банк" не порушує мети спеціальних вимог до назви банку та слова "банк" у його назві, оскільки відсутність банківської ліцензії припиняє банківську діяльність банку але не припиняє сам банк з його існуючими правами та обов`язками, які виникли в результаті банківської діяльності до відкликання банківської ліцензії.

Права банка щодо його боржників комплексно пов`язані з його зобов`язаннями перед кредиторами. У зв`язку з цим не може процес виконання зобов`язань проблемним банком здійснюватися в порядку ліквідації цього банку, а реалізація його прав бути відділеною від цього процесу. Зокрема, відповідно до банківського законодавства (частини 6 статті 38, частини першої та п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") Фонд забезпечує вимоги кредиторів банку за рахунок реалізації вимог банку до боржників.

Реорганізація банку в іншу особу, або передача прав та обов`язків банку іншій особі за іншими правочинами, навіть зміна назви, якщо це тягне трансформацію носія таких прав та обов`язків, має проводитись у спосіб, який відповідає закону, а за наявності прогалин у законодавчому регулюванні - загальним принципам законодавства, в першу чергу спеціального, яке регулює банківську діяльність як специфічний вид діяльності. Не можуть ставитись діями однієї особи під загрозу система банківського нагляду, встановлена банківським законодавством, та реалізація мети цього законодавства.

Виведення банку з ринку шляхом виключення слова "банк" з його назви та "банківської діяльності" з видів його діяльності законом не передбачено. Попри те, що закон не містить прямої заборони вказаних рішень керівників банку як таких, здійснення цього без узгодження з НБУ не відповідає загальним принципам банківського законодавства.

Якщо юридична особа бажає припинити банківську діяльність, то вона має як банк вийти з ринку за процедурами, які передбачені законодавством, що регулює здійснення банківської діяльності в Україні, для виведення банку з ринку під наглядом НБУ та за участю Фонду.

Рішення про здійснення змін у статуті відповідного банку є підставою для державної реєстрації цих змін лише за умови дотримання встановленої законом процедури погодження таких змін. Дії щодо реєстрації змін до статуту банку мають здійснюватися відповідно до частини першої статті 68 Конституції України та частин другої, третьої статті 13 ЦК України, не руйнуючи систему координації та організації банківського ринку, передбачену банківським законодавством, зокрема Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ "Український інноваційний банк" (банку) до ПАТ "Українська інноваційна компанія", яке заявляє про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватися лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова "банк" та виключення з видів своє діяльності "банківської діяльності" без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не відповідають вимогам банківського законодавства.

Враховуючи те, що ПАТ "Український інноваційний банк" не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ "Українська інноваційна компанія", а відтак й останнє не набуло прав банку, відсутні юридичні підстави набуття ПАТ "Українська інноваційна компанія" права відповідної вимоги за кредитною угодою.

Доказів на підтвердження правонаступництва між ПАТ "Український інноваційний банк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" матеріали справи не містять.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис, що ПАТ "Український інноваційний банк" є правонаступником ПАТ "Український інноваційний банк", відсутній.

У прийнятті даної постанови судом апеляційної інстанції враховуються правові висновки об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.08.2018 зі справи № 910/8117/17 та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16, від яких не відступив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 18.03.2021 у справі № 910/7962/19, від 10.02.2021 у справі № 910/21943/17 та Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 07.04.2021 у справі № 727/9591/19 (провадження №61-9271св20), від 07.07.2021 у справі №158/2015/19-ц (провадження №61-16131св20).

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Тому такі висновки повинні враховуватися.

Незгода скаржника (ПАТ «Українська інноваційна компанія»), із згаданою постановою Великої Палати Верховного Суду та його посилання на неостаточність цього судового рішення, не визначається процесуальним законом як підстава для скасування того судового рішення, яке прийнято з урахуванням правового висновку, викладеного у відповідній постанові.

Суд апеляційної інстанції погоджується із аргументами, наведеними у відзивах позивача на апеляційні скарги, оскільки вони ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи, та відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Звертаючись з апеляційними скаргами скаржники (ПАТ «Українська інноваційна компанія» та Мін`юст) не спростували наведених висновків суду першої інстанції та не довели неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права як передумови скасування прийнятого ним судового рішення.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо решти аргументів учасників справи, окрім викладених у мотивувальній частині даної постанови, суд визнає їх такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі №910/6607/21 підлягає залишенню без змін, як таке, що відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, а апеляційні скарги ПАТ "Українська інноваційна компанія" та Міністерства юстиції України - без задоволення.

Судові витрати.

З огляду на норми ст. 129 ГПК України понесені скаржниками у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржників, оскільки їх апеляційні скарги залишаються без задоволення.

Складання повного рішення.

У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи (ч. 6 ст. 233 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія" та Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі №910/6607/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.

Поновити дію рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 910/6607/21.

Матеріали справи № 910/6607/21 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено - 25.10.2021.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

В.А. Корсак