ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2021 р. Справа№ 910/21682/15 (910/14895/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Грека Б.М.

Секретар судового засідання: Гудько А.В.

За участю представників учасників процесу: відповідно до протоколу судового засідання від 20.10.2021.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 (910/14895/20) (суддя Чеберяк П.П., м. Київ)

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства «Конярство України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 301 790,85 грн

в межах справи № 910/21682/15

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Астарта-Київ»

до Державного підприємства «Конярство України»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/21682/15 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Астарта-Київ» про банкрутство Державного підприємства «Конярство України» на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 у справі № 910/21682/15.

29.09.2020 до Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Державного підприємства «Конярство України» (надалі також ДП «Конярство України», відповідач) про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 254 316,79 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47 474,06 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про наявність заборгованості відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати станом на момент звільнення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 (910/14895/20) позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Конярство України» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 254 316,79 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 784,90 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 743,27 грн судового збору; у іншій частині позовну заяву залишено без задоволення.

Судове рішення мотивовано тим, що недоотримавши належні кошти від роботодавця, позивач міг би взяти кредит з метою збереження рівня свого життя, то виходячи із середньомісячної ставки за кредитами в річному обчисленні останній повинен був сплатити 16 784,90 грн, а відтак, вимоги в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі №910/21682/15 (910/14895/20), яким стягнути з Державного підприємства «Конярство України» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 276 705, 34 грн; стягнути з Державного підприємства «Конярство України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення відповідного судом рішення включно.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неправомірно зменшив розмір нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, всупереч вимогам ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2021 апеляційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського сулу у складі: головуючий суддя Поляков Б.М., судді: Сотніков С.В., Отрюх Б.В.

Головуючий суддя Поляков Б.М. подав заяву про самовідвід у вказаній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 у справі №910/21682/15 (910/14895/20) заяву головуючого судді Північного апеляційного господарського суду Полякова Б.М. про самовідвід від участі у розгляді справи №910/21682/15 (910/14895/20) задоволено; відведено головуючого суддю Полякова Б.М. від участі у розгляді справи №910/21682/15 (910/14895/20); матеріали справи №910/21682/15 (910/14895/20) передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 07.07.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Козир Т.П., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 у справі №910/21682/15 (910/14895/20) витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21682/15 (910/14895/20) за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конярство України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 301 790,85 грн, в межах справи № 910/21682/15, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Астарта-Київ» до Державного підприємства «Конярство України» про банкрутство; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/21682/15 (910/14895/20).

02.08.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/21682/15 (910/14895/20).

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/4140/21 від 06.09.2021 у зв`язку з перебуванням суддів Козир Т.П. та Попікової О.В., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/21682/15 (910/14895/20).

У відповідності до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2021 для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 у справі №910/21682/15 (910/14895/20) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 (910/14895/20) залишено без руху у зв`язку з ненаданням доказів направлення копії апеляційної скарги з доданими до неї додатками всім учасникам апеляційного провадження.

08.09.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви б/н від 07.09.2021 з додатком.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 у справі №910/21682/15 (910/14895/20) відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 (910/14895/20) призначено на 20.10.2021.

13.10.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Конярство України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким відповідач просить суд, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 - без змін.

20.10.2021 у судове засідання з`явилися ОСОБА_1 (особисто) та представник Державного підприємства «Конярство України».

У судове засідання 20.10.2021 не з`явився представник Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, який повідомлявся про час, місце та дату судового засідання завчасно та належним чином, про причину нез`явлення суд не повідомив.

Щодо повідомлення третьої особи про час, місце та дату судового засідання слід зазначити наступне.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (частина третя статті 120 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Частиною 12 статті 270 ГПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням вище викладеного, оскільки у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги та докази надіслання судом апеляційної інстанції процесуальних документів третій особі на належну адресу, з огляду на те, що неявка сторін не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає можливе здійснити розгляд оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку без участі представника Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

ОСОБА_1 у судовому засіданні 20.10.2021 надав усні пояснення по справі, підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 скасувати частково.

У судовому засіданні 20.10.2021 представник Державного підприємства «Конярство України» заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

На підставі ч. 7 ст. 270 ГПК України колегією суддів надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке ними реалізовано.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті судового рішення, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював у Державному підприємстві «Конярство України» на посаді заступника начальника юридичного відділу та був звільнений з посади 31.08.2020 на підставі наказу № 1-к від 31.08.2020 (а.с. 11).

У відповідності до довідки Державного підприємства «Конярство України» № КУ000000024 від 01.09.2020, копія якої міститься в матеріалах справи, заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати становить 254 316,79 грн (а.с. 16).

Частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

В силу ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Також, слід зазначити, що Конституційний Суд України в рішенні 1-18/2013 від 15.10.2013 зазначив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (ст. 97 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У довідці (подана до суду першої інстанції 14.06.2021), позивачем зазначено, що згідно довідок, наданих відповідачем, сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем становить 276 705,34 грн, яка складається з: 198 220,34 грн - невиплачена заробітна плата, відповідно до довідки № 563 від 26.03.2021; 57 257,10 грн - податки по заробітній платі, відповідно до довідки №563 від 26.03.2021; 5 713,70 грн - заборгованість щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, відповідно до довідки № 564 від 26.03.2021; 15 514,20 грн - компенсація за невикористану частину щорічної основної відпустки, відповідно до довідки № 565 від 26.03.2021 (а.с. 269).

Слід зазначити і те, що звертаючись до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15, ОСОБА_1 у прохальній частині вказаної апеляційної скарги просить, зокрема, стягнути з Державного підприємства «Конярство України» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 276 705, 34 грн.

Разом з тим, відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої позовні вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати в розмірі 254 316,79 грн.

Згідно зі статтею 14 ГПК України («Диспозитивність господарського судочинства») суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Імперативною нормою частини 2 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі №902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17 та від 05.06.2019 у справі № 909/452/18).

Аналогічна правова позиція викладена у поставі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №923/722/19.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 254 316,79 грн.

Також, оскільки відповідачем не здійснено повний розрахунок з позивачем при звільненні, останнім було заявлено вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який станом на день звернення до суду з даним позовом складає 47 474,06 грн.

Однак, у зазначеній вище довідці позивача (подана до суду першої інстанції 14.06.2021) останній зазначив, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 14.06.2021 складає 420 792,81 грн (а.с. 269).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Право на подачу заяви про збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, має диспозитивний характер, відображає волевиявлення позивача.

Необхідно зазначити, що матеріали справи № 910/21682/15 (910/14895/20) не містять заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Таким чином, оскільки позивачем не реалізовано право на звернення до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог встановлене п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України, а також враховуючи приписи ч. 2 ст. 237 ГПК України, суд розглядає матеріально-правові вимоги позивача в межах позовних вимог.

Щодо посилання скаржника на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що дана правова позиція не є релевантною у розрізі доводів ОСОБА_1 про необхідність виходу за межі позовних вимог.

Положеннями ст. 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку та на яку не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що суд керуючись принципами співмірності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Отже, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц вказала, що для оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку про звільненні на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, повинен сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя.

З урахуванням вищенаведеного, місцевий господарський суд зазначив, якщо позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, взяв би кредит з метою збереження рівня свого життя, то виходячи із середньозваженої ставки за кредитами в річному обчисленні він повинен був сплатити 16 784,90 грн.

Дослідивши доводи, які наведені у апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що Господарський суд міста Києва обґрунтовано керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, і, враховуючи неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із розміром заборгованості по заробітній платі, суд обґрунтовано дійшов висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 16 784, 90 грн.

Відповідно до інформації яка міститься на офіційному сайті Національного банку України розмір середньозваженої ставки за кредитами в річному обчисленні станом 2020 рік становить 6,6 %.

Так провівши власний розрахунок, (6,6 % х 254 316,79 грн) : 100% = 16 784, 90 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16).

З урахуванням вищенаведеного, місцевий господарський суд, належним чином оцінивши матеріали справи, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 (910/14895/20) та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 (910/14895/20), та, відповідно апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати за подання апеляційної скарги згідно статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 у справі № 910/21682/15 (910/14895/20) залишити без змін.

3. Справу № 910/21682/15 (910/14895/20) повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 288, 289 ГПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 26.10.2021.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

Б.М. Грек