РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.10.2021Справа № 910/12925/21

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор"
доДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція"
простягнення 419 937 грн 44 коп.
Представники сторін:не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" з вимогами до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 419 937 грн 44 коп. заборгованості за договором від 26.10.2020 № 16864/53-124-01-20-12652, в тому числі: 376 404 грн 00 коп. основної заборгованості, 5 655 грн 85 коп. інфляційних втрат, 15 808 грн 97 коп. пені, 18 820 грн 20 коп. штрафу та 3 248 грн 42 коп. 3 % річних.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору від 26.10.2020 № 16864/53-124-01-20-12652 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 376 404 грн 95 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 5 655 грн 85 коп. інфляційних втрат, 15 808 грн 97 коп. пені, 18 820 грн 20 коп. штрафу та 3 248 грн 42 коп. 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2021 відкрито провадження у справі № 910/12925/21 та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

20.09.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив.

21.10.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про приєднання доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.10.2020 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" (постачальник за договором) укладено договір № 16864/53-124-01-20-12652 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити даний товар згідно з найменуванням, виробником, кількістю, ціною та по коду УКТ ЗЕД товару, які зазначаються у специфікації № 1 (додаток № 1 до договору), та є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору предметом поставки по даному договору є товар: код 30230000-0 згідно ДК 0212015, комп`ютерне обладнання.

Згідно з пунктом 3.1. договору строк поставки товару становить 90 календарних днів з дати укладення сторонами договору.

У пункті 4.1. договору зазначено, що ціна товару по договору становить 313 670 грн, крім того ПДВ 20 % 62 734 грн, всього ціна договору: 376 404 грн.

За змістом пункту 5.1. договору оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоодержувача за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості.

Відповідно до пункту 6.3. договору датою поставки товару вважається дата підписання вантажоодержувачем видаткової накладної.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками за наявності печатки) і діє до повного виконання сторонами зобов`язань (пункт 11.1. договору).

Специфікацією № 1 сторонами погоджено найменування товару, технічні характеристики товару, виробника, одинцю виміру, кількість, ціну без ПДВ та суму.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладених між позивачем та відповідачем договорів, суд дійшов висновку, що дані правочини за своєю правовою природою є договорами поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору від 26.10.2020 № 16864/53-124-01-20-12652 позивач поставив, а відповідач прийняв товар відповідно до наявної в матеріалах справи підписаної між сторонами належним чином засвідченої копії видаткової накладної від 23.03.2021 № осп-1014 на суму 376 404 грн 00 коп. та довіреності від 23.03.2021 № 28.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору від 26.10.2020 № 16864/53-124-01-20-12652 та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної оплати поставленого позивачем товару згідно вищенаведеної накладної, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 376 404 грн 00 коп., що також не було спростовано відповідачем, зокрема відповідачем не надано суду доказів оплати товару на суму 376 404 грн 00 коп.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з повної оплати поставленого позивачем товару за договором від 26.10.2020 № 16864/53-124-01-20-12652, та факту наявності заборгованості у розмірі 376 404 грн 00 коп., вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 5 655 грн 85 коп. інфляційних втрат, 15 808 грн 97 коп. пені, 18 820 грн 20 коп. штрафу та 3 248 грн 42 коп. 3 % річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Судом перевірено розрахунки позивача в частині стягнення 5 655 грн 85 коп. інфляційних втрат та 3 248 грн 42 коп. 3 % річних, та встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафу позивач посилається на пункт 57 Положення про поставку товарів, затвердженого постановою ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 № 888.

Відповідно до пункту 57 Положення про поставку товарів, затвердженого постановою ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 № 888 за прострочення поставки або недопоставку продукції постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі 8 % вартості непоставленої в строк продукції.

Разом з тим, суд зазначає, що у даному випадку мало місце прострочення оплати поставленої продукції, а не прострочення поставки або недопоставка продукції.

При цьому, цитуючи у позовній заяві пункт 57 Положення, позивачем зазначено, що за ухилення від оплати товарів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 5 відсотків від суми, від уплати якої він відмовився або ухилився. При несвоєчасній оплаті поставлених товарів покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,04 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Однак, суд зазначає, що у пункті 57 Положення про поставку товарів, затвердженого постановою ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 № 888 міститься інше формулювання, зазначене судом вище.

Відтак, суд не може дійти однозначного висновку, на підставі якого пункту позивач заявляє вимоги про стягнення пені та штрафу, з огляду на що, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що не ухилявся від виконання зобов`язань за укладеними з позивачем договорами. Неможливість виконання зобов`язань є наслідком критичної ситуації, яка складалася на підприємстві, зокрема наявність кредиторської заборгованості, а також невиконання контрагентами своїх зобов`язань. Відтак, вина відповідача відсутня.

Вказані твердження відхиляються судом з огляду на те, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (стаття 617 Цивільного кодексу України).

Скрутне фінансове положення відповідача також не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань.

Твердження відповідача про те, що товар було поставлено 26.03.2021, а не 23.03.2021, що вбачається з дати, проставленої на накладній від 23.03.2021 № осп-1014, відхиляються судом, оскільки до позовної заяви додано копію накладної від 23.03.2021 № осп-1014, у якій відсутня дата, проставлена рукописом 26.03.2021. Відтак, суд критично оцінює наведені твердження та не бере до уваги накладну від 23.03.2021 № осп-1014, долучену до відзиву, в якій проставлена рукописна дата.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановлення факту несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за договором від 26.10.2020 № 16864/53-124-01-20-12652, вимоги позивача про стягнення з відповідача 5 655 грн 85 коп. інфляційних втрат та 3 248 грн 42 коп. 3 % річних визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунковим позивача, вимога позивача про стягнення з відповідача 15 808 грн 97 коп. пені та 18 820 грн 20 коп. штрафу не визнаються судом обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (вул. Назарівська, 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" (вулиця Костянтинівська, будинок 73, місто Київ, 04080, ідентифікаційний код 31091208) заборгованість у розмірі 376 404 (триста сімдесят шість тисяч чотириста чотири) грн 00 коп. основної заборгованості, 5 655 (п`ять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) грн 85 коп. інфляційних втрат, 3 248 (три тисячі двісті сорок вісім) грн 42 коп. 3 % річних та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 779 (п`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять) грн 62 коп.

3. У задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 15 808 грн 97 коп. пені та 18 820 грн 20 коп. штрафу відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Плотницька