СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Харків Справа № 917/745/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Стойка О.В.

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.

за участю представників:

позивача - Бублика О.І. (довіреність № 1 від 20.01.2021; ордер про надання правової допомоги серії ПТ № 113678 від 18.10.2021; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2470 від 10.01.2019)

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства «Візит-Сервіс», м. Кременчук, Полтавська область (вх. № 2661 П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.07.2021 у справі № 917/745/21 (суддя Ціленко В.А.; повне рішення складено 20.07.2021)

за позовом Приватного підприємства «Візит-Сервіс», бул. Пушкіна, 8, оф. 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поверхность-Інвест», вул. Хрещатик, 48Б, м. Київ, 01001

про визнання недійсним пункту договору про третейське застереження

ВСТАНОВИВ:

12.05.2021 Приватне підприємство «Візит-Сервіс» звернулося до Господарського суду Полтавської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поверхность-Інвест» про визнання недійсним з моменту укладення між сторонами пункту 11.6 Договору № 039/18 від 18.12.2018, в якому міститься третейське застереження про те, що «усі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з цього Договору або у зв`язку з ним, або витікають з нього, у тому числі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або недійсності, підлягають остаточному вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Українська правнича фундація» у відповідності з його Регламентом. Третейський суд складається з одного третейського судді. Місцем розгляду спору сторони визначили м. Київ».

Також позивач просив стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору в сумі 2270,00 гривень та витрати на правничу допомогу у сумі 10000,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був введений в оману Товариством з обмеженою відповідальністю «Поверхность-Інвест» шляхом ненадання, замовчування істотних умов договору, зокрема щодо третейського застереження, свідоме не зазначення та не повідомлення Приватного підприємства «Візит-Сервіс» про засновника третейського суду, про місцезнаходження суду, не зазначення найменування сторін для розгляду в третейському суді.

Позивач вказав, що третейське застереження не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки регламент третейського суду не розглядався сторонами як невід`ємна частина третейської угоди. Крім того, неможливість здійснення ідентифікації постійно діючого третейського суду, на думку позивача, також свідчить про недійсність третейського застереження.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.07.2021 у справі № 917/745/21 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

-Договір № 039/18 від 18.12.2018 підписаний та скріплений печатками сторін, укладений у відповідності до загального порядку, без заперечень його змісту, на власний розсуд сторін;

-зміст пункту 11.6 Договору № 039/18 від 18.12.2018 відповідає вимогам Закону України «Про третейські суд» та не потребує включення умов, на які посилається позивач, як на істотні і обов`язкові для контрагентів, а саме найменування суду, його місцезнаходження, відомості про засновника, про суддів тощо;

-оспорюваний п. 11.6. Договору не суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним, договір вчинений у формі, встановлений законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-позивачем не наведено й не доведено наявність обставин, які перешкоджали б йому в ознайомленні з регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація».

Позивач, не погодившись із зазначеним рішенням, 17.08.2021 звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, який вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 20.07.2021 у справі № 917/745/21 підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про задоволення позову. Судові витрати зі сплати судового збору в судах першої та апеляційної інстанції в сумі 5675,00 грн, а також витрати на правничу допомогу у сумі 10000,00 грн позивач просить стягнути з відповідача. Також у тексті апеляційної скарги позивачем викладено заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що третейська угода у вигляді третейського застереження, викладеного у п. 11.6 Договору № 039/18 від 18.12.2018, є недійсною, оскільки суперечить умовам пункту 11.10. цього Договору, адже регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація» згідно зі ст. 12 Закону України Про третейські суди є невід`ємною частиною третейської угоди, а відтак у розумінні п. 11.10 Договору є додатком до нього, і мав бути викладений у письмовій формі та підписаний сторонами, чого дотримано не було. Крім того, вказаний регламент третейського суду не був наданий відповідачем позивачу для ознайомлення під час підписання договору, що не може свідчити про дотримання вимог закону щодо укладення третейського застереження. Позивач вважає, що у разі не підтвердження на момент підписання третейського застереження про обізнаність однієї із сторін з регламентом третейського суду, таке застереження не відповідає чинному законодавству, тому є недійсним, але судом першої інстанції не надано оцінку вказаним обставинам.

Крім цього, позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції про можливість та відсутність перешкод в ознайомленні з регламентом третейського суду не відповідає фактичним обставинам справи, адже Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Українська правнича фундація» всупереч вимогам чинного законодавства не зареєстрований і відомості про такий суд у відповідному Реєстрі відсутні.

Позивач також посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано ст. 230 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Позивач стверджує, що відповідач навмисно ввів його в оману, щоб позивач не зрозумів і не був обізнаний щодо спірного пункту про третейське застереження.

Позивач наполягає, що судом апеляційної інстанції мають бути досліджені обставини щодо дійсного змісту регламенту вказаного третейського суду, оскільки у позивача наявні сумніви щодо законності діяльності Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація». Крім того скаржник зазначає, що всупереч вимогам чинного законодавства засновник третейського суду не здійснив опублікування положення та регламенту третейського суду, чим і в такий спосіб позивач позбавлений на ознайомлення з вказаними документами, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність перешкод в ознайомленні із регламентом третейського суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 справу № 917/745/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барбашова С.В. (головуючий суддя; суддя-доповідач), судді - Істоміна О.А., Стойка О.В.

Ухвалою суду від 20.09.2021 поновлено позивачу пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 20.07.2021 у справі № 917/745/21 та відкрито апеляційне провадження у справі; запропоновано відповідачу у строк до 04.10.2021 подати до суду відзив на апеляційну скаргу; справу № 917/745/21 призначено до апеляційного розгляду на 19.10.2021 о 12:00 год.

04.10.2021, тобто у встановлені судом строки, відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 11656 від 07.10.2021).

Заперечуючи проти апеляційної вимог відповідач зазначив, що Договір № 039/18 від 18.12.2018 підписаний обома сторонами без розбіжностей і зауважень. Умови договору погоджувались співробітниками сторін, а відтак опрацьовувались на час їх підписання. Позивач не зазначає в чому саме полягає омана в діях відповідача.

Крім того відповідач посилається на те, що при укладанні третейської угоди сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст.12 Закону України «Про третейські суди». Спірне третейське застереження, що викладене у п.11.6. Договору, за формою і змістом не суперечить чинному законодавству. Відсутність регламенту третейського суду у сторін договору не є підставою для визнання третейської угоди недійсною. В Законі України «Про третейські суди» не зазначено, що регламент, положення суду та список суддів мають бути надані однією стороною договору іншій під підпис. Регламент, положення суду та список суддів є документом третьої особи по відношенню до сторін договору, а відтак одна сторона не може надавати іншій стороні їх для ознайомлення, так як жодні зі сторін не є видавником цих документів. Необізнаність позивача з регламентом третейського суду, обумовленого сторонами Договору в застережені, не є підставою для визнання недійсною третейської угоди. Інші підстави для визнання третейського застереження недійсним також відсутні. Оскаржувана угода не порушує права позивача у справі.

На противагу доводам заявника апеляційної скарги відповідач також зазначив, що Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Українська правнича Фундація» зареєстрований Головним управлінням юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України 25.11.2008, Свідоцтво № 034-2008. В мережі Інтернет за відповідним посиланням розміщена повна інформація про Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Українська правнича Фундація».

За вказаних обставин відповідач просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Візит-Сервіс» про скасування Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.07.2021 у справі № 917/745/21, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

18.10.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на апеляційну скаргу (вх. № 11946), в якій ПП «Візит-Сервіс» вважає, що наведені відповідачем доводи не спростовують аргументів апеляційної скарги і доказів щодо недійсності третейського застереження. Наполягає на своїй необізнаності з регламентом третейського суду на момент підписання договору № 039/18 від 18.12.2018, а не долучення до договору регламенту третейського суду не свідчить про свідоме та добровільне погодження зі сторони ПП «Візит-Сервіс» про розгляд справи в третейському суді, тому оспорюване третейське застереження суперечить законодавству та є недійсним. У разі не підтвердження на момент підписання договору про обізнаність з регламентом третейського суду така угода або застереження не відповідає чинному законодавству, і як наслідок є недійсною.

Також позивач зазначає, що ПП «Візит-Сервіс» після повідомлення у відзиві на позов про веб-сторінку постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація» відвідав цю сторінку та з`ясував, що на вказаній веб-сторінці третейського суду тільки одне активне посилання «Документи», а всі інші «Головна», «Діяльність», «Новини», «Контакти» і інші значки на цій сторінці не є активними. Всі документи, зокрема, Положення про третейський суд, Регламент третейського суду регламент, Положення про витрати, Списки суддів, датовані 21.04.2021 року, а зареєстровані вказані документи в управлінні юстиції 19.05.2021. Вказані обставини свідчать, що ці документи з`явилися на цій веб-сторінці після 19.05.2021, тобто після реєстрації вказаних зміні коли ПП «Візит-Сервіс» заперечував щодо законності третейського застереження. При цьому, на цій веб-сторінці не відображений той регламент третейського суду, який був чинним на момент підписання договору № 039/18 від 18.12.2018, що ще раз свідчить про відсутність регламенту на веб-сторінці на момент укладення договору на 18.12.2018 у відкритому доступі.

Позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що регламент третейського суду містить ознаки фальсифікації, що свідчить про порушення законності діяльності третейського суду і вказане не спростоване ТОВ «Поверхность-Інвест». Доводить, що визнання недійсним у судовому порядку третейського застереження не є позбавленням ТОВ «Поверхность-Інвест» на захист свого порушеного права або інтересу шляхом звернення до із позовною заявою до компетентного суду, створеного на підставі закону згідно Конституції України.

У судове засідання 19.10.2021 з`явився уповноважений представник позивача, яким подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що змінився представник позивача у справі та виникла необхідність у нового представника в ознайомленні з матеріалами справи.

Згідно із нормами ГПК України відкладення розгляду справи є правом, а не обов`язком суду. Правова позиція позивача викладена в апеляційній скарзі та відповіді на відзив на апеляційну скаргу. Тому враховуючи доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та відмовляє у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання 19.10.2021 не з`явився. Неявка його представника не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні 19.10.2021 уповноваженого представника позивача, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, зважаючи на таке.

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626, частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із матеріалів справи убачається, що 18.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Поверхность-Інвест» (компанія) та Приватним підприємством «Візит-Сервіс» (провайдер) укладено Договір № 039/18 (далі - Договір), за умовами пункту 2.1. якого Компанія надає Провайдерові право на використання Програми (Програм) шляхом Ретрансляції Провайдером Програм(и) за допомогою Багатоканальної телемережі (аналогової та цифрової) в реальному часі і без змін для Абонентів на Території охвату Провайдера в період з « 01» січня 2019 року і до закінчення Терміну дії цього Договору відповідно до розділу 10 Договору, а Провайдер зобов`язується оплатити права на Програму(и) у відповідності до умов цього Договору.

Згідно пункту 10.1. Договору цей Договір набирає чинності з дня його підписання Сторонами і діє до « 31» грудня 2019 року включно. Цей Договір вважається автоматично продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо жодна зі Сторін не пізніше, ніж за 30 (тридцять) днів до дати закінчення строку дії Договору письмово не сповістила іншу Сторону про свій намір припинити дію цього Договору («Термін дії»).

Всі зміни і доповнення до цього Договору повинні викладатись у письмовій формі і підписуватися уповноваженими особами, які представляють сторони за цим Договором. Додатки і доповнення до цього Договору складають його невід`ємну частину (пункт 11.10. Договору).

У пункті 11.6. Договору сторони погодили, що усі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з цього Договору або у зв`язку з ним, або витікають з нього, у тому числі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або недійсності, підлягають остаточному вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Українська правнича фундація» у відповідності з його Регламентом. Третейський суд складається з одного третейського судді. Місцем розгляду спору сторони визначили м. Київ.

Даний Договір підписаний між сторонами у справі без будь-яких застережень, зауважень чи протоколів розбіжностей.

Причиною спору у справі є питання про наявність підстав для визнання зазначеного пункту 11.6. Договору недійсним.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про третейські суди» третейським судом є недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Право сторін на передачу спору для вирішення третейським судом також передбачено статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з нормами статей 2, 5, 8, 12, 14 Закону України «Про третейські суди», передача спору на розгляд третейського суду є визначеним законом правом відповідних юридичних та/або фізичних осіб, яке реалізується шляхом укладення угоди між цими сторонами про передачу спору на вирішення третейським судом, а угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Стаття 12 Закону України «Про третейські суди» визначає види і форми третейської угоди, а також підстави її недійсності.

Відповідно до частин першої, четвертої-шостої статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Господарський суд першої інстанції з урахуванням вказаних вище правових норм правильно зазначив про те, що викладене третейське застереження у пункті 11.6. Договору відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди», погоджене між позивачем та відповідачем за власним волевиявленням і є невід`ємною частиною Договору, у той час як позивачем на виконання вимог статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено наявності підстав для визнання спірного пункту договору недійсним, зокрема, не доведено незаконності змісту правочину, недотримання форми, невідповідності волі та волевиявлення сторін. Також судом першої інстанції з`ясовано, що зміст пункту 11.6. Договору не суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Вказані висновки суду першої інстанції повністю підтримує колегія суддів та вважає, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання третейської угоди недійсною.

Так, наведені позивачем доводи в апеляційній скарзі щодо його необізнаності на момент укладення Договору із Регламентом третейського суду та неоформлення його як додатку до Договору, колегія суддів визнає безпідставними та відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про третейські суди» регламент постійно діючого третейського суду (далі - регламент третейського суду) - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов`язані з вирішенням спорів третейським судом.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про третейські суди» положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

Порядок та правила розгляду справ у постійно діючих третейських судах встановлюються цим Законом та регламентом третейського суду.

Регламент третейського суду повинен визначати порядок та правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, правила вирішення спорів третейським судом, інші питання, віднесені до компетенції третейського суду цим Законом.

Регламент третейського суду може містити положення, які хоча і не передбачені цим Законом, але не суперечать принципам організації та діяльності третейського суду, визначеним цим Законом, і є необхідними для належного здійснення третейським судом повноважень з вирішення спорів.

Як вже було зазначено, у статті 12 Закону України «Про третейські суди» вказано, що якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Таким чином, на відміну від цивільно-правового договору, який вільно погоджується сторонами та обумовлює їх цивільні права і обов`язки, регламентом постійно діючого третейського суду є документ, що затверджується засновником відповідного третейського суду, який визначає єдині для всіх правила і порядок, пов`язані з вирішенням спорів у цьому третейському суді.

Якщо сторони домовилися про передачу спору на розгляд конкретного постійно діючого третейського суду, то регламент цього суду набуває статусу невід`ємної частини такої третейської угоди у силу прямої вказівки закону, а його положення мають пріоритетне значення перед умовами третейської угоди у випадку суперечності між ними.

Колегія суддів вважає, що укладаючи третейську угоду про передачу спору на розгляд конкретного третейського суду, сторони не вправі на власний розсуд вносити будь-які корегування до змісту його регламенту, а можуть лише беззаперечно з ним погодитися, у зв`язку з чим потреби в окремому оформленні сторонами третейської угоди регламенту цього суду у будь-який спосіб законом не передбачено.

Отже, сама лише вказівка у третейській угоді про передачу спору на розгляд конкретно визначеного постійно діючого третейського суду відповідно до його регламенту, яка міститься у п. 11.6 договору, свідчить про беззаперечне погодження сторонами з останнім та є достатньою для того, щоб регламент цього третейського суду вважався невід`ємною частиною третейської угоди сторін.

Натомість, у пункті 11.10. Договору, на який посилається позивач, сторонами визначено порядок внесення узгоджених ними на власний розсуд доповнень до договору надання послуг шляхом їх викладення у письмовій формі і підписання уповноваженими особами, які представляють сторони за цим Договором.

Такі доповнення можуть полягати у деталізації, уточненні, поясненні та викладенні нових умов щодо встановлення, зміни або припинення прав і обов`язків сторін цивільно-правового договору.

Отже посилання скаржника на не ознайомлення з Регламентом Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація», обумовленого сторонами у третейському застереженні, а також не оформлення сторонами вказаного Регламенту в якості додатку до Договору через процедуру, визначену п. 11.10, не впливає на юридичне значення вказаного Регламенту і не може мати наслідком недійсність третейської угоди сторін.

Крім того, Законом України «Про третейські суді» не передбачено обов`язковості надання під час укладення договору під підпис однією із сторін Регламенту третейського суду, Положення такого суду та списку суддів.

Згідно з приписами статті 10 Закону України «Про третейські суди» положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

Отже вказані Положення та Регламент постійно діючого третейського суду є публічними, а відтак доступними до самостійного ознайомлення з ним у будь-який час та спосіб, що не обмежується винятково Інтернет-ресурсами.

Таким чином доводи скаржника про те, що регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація» відповідачем разом із договором № 039/18 від 18.12.2018 не надавався, колегією суддів відхиляються, оскільки самої наявності у сторони регламенту третейського суду, як і відповідного обов`язку з надання його контрагенту ні нормами Закону України «Про третейські суди», ні умовами самого договору не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 915/109/18.

Колегія суддів також зазначає, що Законом України «Про третейські суди» не передбачено надання однією стороною договору іншій під підпис регламенту третейського суду, положення суду цього та списку суддів. Необізнаність позивача з регламентом третейського суду, обумовленого сторонами Договору в застереженні, не є підставою для визнання недійсною третейської угоди.

Поряд із цим дослідження дійсного змісту Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація» на чому наполягає позивач, не є предметом даного судового дослідження.

Також колегія суддів відхиляє доводи позивача, пов`язані із законністю діяльності Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація», оскільки це питання виходить за межі компетенції апеляційного господарського суду.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Звертаючись з позовом про визнання недійсними правочинів, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення.

Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не доведено, що оспорюване ним третейське застереження не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», тому у суду відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним оспорюваного третейського застереження.

Жодних аргументованих підстав, які б свідчили про вчинення неправомірних дій сторонами Договору при погодженні третейського застереження позивач не навів. Обставин, які б підтверджували те, що в момент укладення третейського застереження його зміст суперечив Цивільному кодексу України або іншим актам законодавства, позивач не вказав.

Будь-яких інших обставин, які б могли стати правовими підставами для визнання зазначеного пункту Договору недійсним судом апеляційної інстанції під час здійснення апеляційного розгляду справи також встановлено не було.

Також позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, які б могли стати правовими підставами для визнання недійсним оспорюваної угоди на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, оскільки в даному випадку позивач був достеменно обізнаний про підстави укладення договору № 039/18 від 18.12.2018, його цілі, мету та умови. Вказаний договір було укладено на погоджених в ньому умовах і таке укладення відбулося внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.

Водночас колегія суддів зазначає, що встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів апеляційної інстанції констатує, що самі по собі посилання позивача на його необізнаність із умовами договору, який він підписав, не може свідчити про наявність факту обману.

Поряд із цим, слід зазначити, що переглядаючи судові рішення у справі № 910/60/20 у касаційному порядку, зокрема, в частині дотримання судами попередніх інстанцій приписів статті 230 Цивільного кодексу України Верховний Суд вказав, що: У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом необхідно розуміти умисне введення в оману особу, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Водночас, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові від 27.01.2021 у справі № 910/17876/19 Верховний Суд уточнив висновки щодо застосування частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, зазначивши у пунктах 36-39 цієї постанови, що кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману, особливо шляхом замовчування інформації, суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману. Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності, то стандарти розкриття інформації і можливість введення в оману є іншими, аніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або банк та пересічний громадянин, споживач банківської послуги. Тобто, стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Подібні висновки щодо застосування положень статті 230 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах вже неодноразово були викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.12.2020 у справі № 910/18185/19, від 13.05.2021 у справі № 910/1507/20, від 25.05.2021 у справі № 910/18383/19, 25.05.2021 у справі № 910/18377/19.

В межах даної справи позивач не довів існування обставин, які можуть бути підставами для визнання недійсною оспорюваної третейської угоди на підставі ст.230 Цивільного кодексу України.

З врахуванням викладеного, встановивши, що третейська угода у вигляді третейського застереження, викладена у пункті 11.6. Договору, не порушує та не обмежує права позивача на судовий захист його прав та законних інтересів, зміст угоди відповідає приписам статтям 2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди», не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту, то колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Разом із цим колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч. 2 ст. 124 Конституції України, ст. ст. 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 16 ЦК України, ч. 4 ст. 4 ГПК України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Згідно з нормами ст. 2, 5, 8, 12, 14 Закону України «Про третейські суди» передача спору на розгляд третейського суду є визначеним законом право відповідних юридичних та/або фізичних осіб, яке реалізується шляхом укладення угоди між цими сторонами про передачу спору на вирішення третейським судом, а угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Отже, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є угодою про обрання одного із можливих способів вирішення спору.

Відтак, у сторін договору існує виключно правова можливість, а не обов`язок звертатися до третейського суду. При цьому, обмеження права на звернення до господарського суду не допускається.

Закон України «Про третейські суди» передбачає виключно право, а не обов`язок сторін на звернення до цього суду, у разі відсутності у позивача волевиявлення на звернення до третейського суду чинне законодавство жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до господарського суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 визначено, що передбачене Конституцією України право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб`єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб`єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Конституційного суду України від 10.01.2008 №1-рп/2008 у справі №1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських відносин може бути переданий його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом. Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Аналіз чинного законодавства України про третейський розгляд господарських спорів дозволяє зробити висновок, що це вид недержавної незалежної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів та міжнародних договорів України шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Здійснення третейськими судами функцій захисту є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів у цивільних і господарських правовідносинах.

Разом з тим, відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України та до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Погоджуючи за власним волевиявленням (добровільно) умови договору, укладення якого та умови якого, як зазначено вище, передбачені та не суперечать вимогам законодавства, сторона договору погоджується із обов`язковістю їх виконання в силу норм статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Отже, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду жодним чином не обмежує визначені статтею 55 Конституції України механізми захисту прав суб`єкта, а є одним із додаткових способів реалізації права на захист своїх прав.

Припис частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» спрямований на захист права суб`єкта звертатися до відповідного суду від будь-якого зовнішнього (зумовленого діями, приписами чи іншим волевиявленням іншого суб`єкту чи органу) обмеження такого права, проте не може тлумачитися як правило, що обмежує суб`єкта самостійно визначатися із обранням механізму захисту своїх прав судового чи позасудового (зокрема третейського), які рівною мірою гарантовані статтею 55 Конституції України, але розрізняються умовами реалізації.

Так, судовий спосіб може бути використаний у будь-якому випадку, тоді як третейський лише за умов наявності третейської угоди (застереження).

Як свідчать матеріали справи, спірне третейське застереження є власним волевиявленням сторін Договору і не може розцінюватися як встановлення обмеження прав, гарантованих статтею 6 Конвенції, статтею 55 Конституції України.

Натомість нормами Закону України «Про третейські суди» гарантовано, зокрема, учасникам господарських відносин, право розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення господарського спору альтернативним шляхом.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Отже, посилання та доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в якості підстав для скасування рішення суду першої інстанції під час апеляційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дотримуючись приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи, а його висновки щодо відсутності правових підстав для задоволення позову є законними та обґрунтованими.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Візит-Сервіс», м. Кременчук, Полтавська область на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.07.2021 у справі № 917/745/21 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.07.2021 у справі № 917/745/21 залишити без змін.

3.Судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покласти на позивача.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20.10.2021.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя О.В. Стойка