ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2021 р. Справа№ 910/2918/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 18.10.2021

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 (повний текст складено 09.08.2021)

у справі № 910/2918/21 (суддя - Щербаков С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК Еко Світ»

про врегулювання розбіжностей при укладенні правочину,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У лютому 2021 року Приватне акціонерне товариство «Київспецтранс» (далі - Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК Еко Світ» (далі - ТОВ «ТПК Еко Світ») про визнання права ПАТ «Київспецтранс» укласти з ТОВ «ТПК Еко Світ» договір на умовах проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, без врахування умов протоколу розбіжностей № 601301/16 від 02.02.2021.

Позовні вимоги про визнання права укласти договір обґрунтовані тим, що проект договору № 601301/16 від 21.01.2021 не пов`язаний з державним замовленням, укладення якого не є обов`язковим для позивача та відповідача на підставі закону. Крім того, позивач зазначав, що він не є монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту його прав не буде «ефективним» у контексті ст. 13 Конвенції через відсутність механізму відновлення, поновлення порушеного, на думку позивача, права, оскільки заявлена ним вимога не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У серпні 2021 року ПАТ «Київспецтранс» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 і ухвалити нове, яким врегулювати розбіжності, що виникли з приводу окремих умов (пунктів) проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, шляхом визнання права ПАТ «Київспецтранс» укласти з ТОВ «ТПК Еко Світ» договір на умовах проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, без врахування умов протоколу розбіжностей № 601301/16 від 02.02.2021. Також скаржник просив стягнути з відповідача всі судові витрати, у зв`язку з розглядом справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Київспецтранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2021. Справу призначено до розгляду на 18.10.2021. Надано сторонам час для подачі відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань.

18.10.2021 у судове засідання з`явилися представники сторін. Суд заслухав представників сторін, дослідив докази, з`ясував обставини справи та перевірив їх доказами.

Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення - скасувати. Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та доповнення апеляційної скарги та короткий зміст наведених у них доводів

ПАТ «Київспецтранс» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що у оскаржуваному рішенні відсутні висновки щодо правового статусу ТОВ «ТПК Еко Світ» і ПАТ «Київспецтранс» у сфері поводження з відходами, що, на його переконання, є підставою для його скасування. Відсутній також висновок щодо статусу проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021 (умов його договору, відповідність його умов принципу добросовісності, тощо).

Також скаржник зазначає про те, що у оскаржуваному судовому акті невірно зазначено дату отримання проекту договору - 21.01.2020, натомість датою отримання було 21.01.2021.

Скаржник також зазначає, що проект договору № 601301/16 від 21.01.2021 не пов`язаний з державним замовленням, не пов`язаний з договором, укладення якого є обов`язковим для ПАТ «Київспецтранс» та ТОВ «ТПК Еко Світ» на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. ПАТ «Київспецтранс» не визнаний і не є монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг).

Крім того, скаржник зазначає, що законодавство не визначало i не визначає конкретного способу захисту права по відношенню до переддоговірних спорів. Дана справа, на переконання скаржника, є спором, який виник при укладенні договору. Обрано спосіб, на переконання сторони, є законним, належним та ефективним способом захисту права, який в повній мірі відповідає спірним правовідносинам в даній справі. Способом захисту права ПАТ «Київспецтранс» є визнання права. Будь-який інший спосіб захисту права призвів би необґрунтованого втручання в принцип свободи договору. Скаржник наголошує, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення відсутнє рішення з кожної спірної умови проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021.

Також скаржник зазначає про застосування судом першої інстанції невірної редакції норми ст. 181 Господарського кодексу України.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

04.10.2021 (згідно з відомостями відділення поштового зв`язку) ТОВ «ТПК Еко Світ» надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання іншому учаснику справи та в строк, встановлений судом. Відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

Відповідач зазначає, що у спорі, який виник при укладанні договору, позивач повинен був передати на розгляд суду ті умови договору, які залишились не врегульованими (розбіжності) та доводити у суді першої інстанції правомірність кожної спірної умови договору, відносно якої виникли розбіжності. Проте, в супереч зазначеним вимогам, позивач у справі звернувся до суду першої інстанції з позовною вимогою про визнання права ПАТ «Київспецтранс» укласти з ТОВ «ТПК ЕКО СВІТ» договір на умовах проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, без врахування умов протоколу розбіжностей № 601301/16 від 02.02.2021.

Також відповідач зазначає, що суд першої інстанції при розгляді переддоговірного спору, який був переданий йому на розгляд, застосував, зокрема, приписи ст. 181 Господарського кодексу України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Сторона вказує, що позивачем не було спростовано його твердження про те, що ПАТ «Київспецтрас» займає монопольного становища на ринку захоронення будівельних відходів, які збираються в територіальних межах м. Києва і що на даному ринку не існує конкуренції. А тому він не може обмежувати доступу суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із збирання та вивезення побутових, великогабаритних та будівельних відходів у територіальних межах м. Києва до отримання ними послуг від ПАТ «Київспецтрас», в тому числі включати в проекти договорів несправедливі, невигідні, дискримінаційні умови, обґрунтовуючи такі дії принципом свободи договору.

Крім того, відповідач вважає, що в апеляційній скарзі не зазначено, в чому конкретно полягає незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2020 ТОВ «ТПК ЕКО СВІТ» звернулося до ПАТ «Київспецтрас» з пропозицією укладання договорів на приймання і захоронення твердих побутових відходів та будівельних відходів. Однак згоди щодо укладення договору досягнуто не було.

Відповідач в червні 2020 року разом із Товариством з обмеженою відповідальністю «КРАМАР ЕКО», Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАТЕР КИЇВ», Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКОВТОР-ТРАС» звернувся до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України із колективною заявою щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку ПАТ «Київспецтрас».

07.10.2020 ТОВ «ТПК Еко Світ» звернулось до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України із одноособовою заявою щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку ПАТ «Київспецтрас».

Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України було здійснено розгляд колективної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАМАР ЕКО», Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАТЕР КИЇВ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОВТОР-ТРАС» та ТОВ «ТПК Еко Світ».

Так, відділенням Антимонопольного комітету України були надані ПАТ «Київспецтрас» обов`язкові для розгляду рекомендації від 29.09.2020 за вих. № 60/19-рк/к. А саме: припинити дії, які містять ознаки порушень законодавства про захист економічної конкуренції на ринку надання послуг із приймання та захоронення побутових відходів з м. Києва, шляхом: 1. Забезпечення встановлення рівних умов договорів щодо строку дії останніх на приймання та захоронення побутових, великогабаритних та будівельних відходів, що укладені або укладаються ПАТ «Київспецтрас» із суб`єктами господарювання, які здійснюють діяльність із збирання та вивезення побутових, великогабаритних та будівельних відходів у територіальних межах м. Києва; 2. Забезпечення належного доступу суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із збирання та вивезення побутових, великогабаритних та будівельних відходів у територіальних межах м. Києва до отримання ними послуг від ПАТ «Київспецтрас» із приймання та захоронення побутових, великогабаритних та будівельних відходів.

21.01.2021 ПАТ «Київспецтранс» надало ТОВ «ТПК Еко Світ» проект договору № 60131/16 на приймання і захоронення відходів (куби) від 21.01.2021 для розгляду та підписання.

Листом від 02.02.2021 № 210202 відповідач повідомив позивача про розгляд наданого ПАТ «Київспецтранс» проекту договору та зазначив про наявність заперечень щодо окремих умов договору, у зв`язку з чим повернув позивачу проект договору № 60131/16 (далі - проект договору) на приймання і захоронення відходів (куби) від 21.01.2021, з протоколом розбіжностей до договору.

Відповідно до протоколу розбіжностей від 02.02.2021 до проекту договору відповідачем наведено редакцію таких умов договору № 60131/16 від 21.01.2021 у запропонованій ним редакції, а саме: пункти 4.1., 5.4., 5.5., 5.6., 5.7., 5.16., 6.1., 6.5., 6.6., 7.1.3., 7.1.4., 7.1.7., 7.3.1., 7.3.3., 7.3.5., 7.3.9., 8.2.1., 12.1., 12.2., а також виключено пункти 7.3.7., 7.3.13., 7.3.14, 8.2.3., 8.2.4., 8.2.5., 8.2.6., 8.4., 9.1., 9.2., 9.3., 9.4., 9.5., 9.5.1., 9.5.2., 9.6., 9.6.1., 9.6.2., 12.3. договору.

На переконання позивача, протокол розбіжностей від 02.02.2021 до проекту договору № 60131/16 є необґрунтованим, не обов`язковим для ПАТ «Київспецтранс» та порушує права позивача на свободу договору, передбачену ст. 627 Цивільного кодексу України.

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначав, що проект договору № 601301/16 від 21.01.2021 не пов`язаний з державним замовленням, укладення якого є обов`язковим для позивача та відповідача на підставі закону, а позивач, в свою чергу, не є монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), у зв`язку з чим просив суд визнати право ПАТ «Київспецтранс» укласти з ТОВ «ТПК Еко Світ» договір на умовах свого проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, без врахування умов протоколу розбіжностей № 601301/16 від 02.02.2021.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися переддоговірні правовідносини щодо укладення договору на приймання і захоронення відходів. Спір у справі стосується факту визнання права виконавця на укладення договору на певних умовах.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що скаржник, звертаючись до суду першої інстанції, заявив вимогу про визнання права укласти з ТОВ «ТПК Еко Світ» договір на умовах проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, без врахування умов протоколу розбіжностей № 601301/16 від 02.02.2021. При цьому, звертаючись до суду апеляційної інстанції, скаржником було сформульовано вимогу про врегулювання розбіжності, які виникли з приводу окремих умов (пунктів) проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, шляхом визнання права ПАТ «Київспецтранс» укласти з ТОВ «ТПК Еко Світ» договір на умовах проекту договору № 601301/16 від 21.01.2021, без врахування умов протоколу розбіжностей № 601301/16 від 02.02.2021.

Відповідно до ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Скаржник не змінював свої вимоги в суді першої інстанції, а тому розгляд скарги здійснюється в межах заявлених позовних вимог у порядку ст. 269 ГПК України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 626 Цивільний кодекс України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із статтею 181 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Посилання скаржника на невірне застосування судом першої інстанції редакції ст. 181 Господарського кодексу України (яка діла до 30.06.2021) та не дотримання принципу «Jura novit curia» (суд знає закони) є безпідставним з огляду на таке.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 06.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятком є випадки, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Спірні правовідносини між сторонами склалися в січні - лютому 2021 року коли діяла редакція ст. 181 Господарського кодексу України, на яку посилається суд першої інстанції. А тому доводи скаржника у вказаній частині є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що 21.01.2020 ТОВ «ТПК Еко Світ» отримано від ПАТ «Київспецтранс» проект договору № 60131/16 на приймання і захоронення відходів (куби) від 21.01.2021, для розгляду та підписання.

Однак, відповідач листом від 02.02.2021 № 210202 повідомив скаржника про наявність заперечень щодо окремих умов договору, у зв`язку з чим повернув позивачу проект договору разом з протоколом розбіжностей до договору, відповідно до якого наведено редакцію умов договору у своїй редакції. Так, відповідач запропонував змінити пункти 4.1., 5.4., 5.5., 5.6., 5.7., 5.16., 6.1., 6.5., 6.6., 7.1.3., 7.1.4., 7.1.7., 7.3.1., 7.3.3., 7.3.5., 7.3.9., 8.2.1., 12.1., 12.2., а також виключити пункти 7.3.7., 7.3.13., 7.3.14, 8.2.3., 8.2.4., 8.2.5., 8.2.6., 8.4., 9.1., 9.2., 9.3., 9.4., 9.5., 9.5.1., 9.5.2., 9.6., 9.6.1., 9.6.2., 12.3. договору.

Проте, ПАТ «Київспецтранс» не погодилось з викладеною ТОВ «ТПК Еко Світ» редакцією умов договору № 60131/16 від 21.01.2021 в протоколі розбіжностей від 02.02.2021, у зв`язку з чим звернулося до суду з даним позовом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 922/1286/19.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалів справи не містять жодних доказів порушення відповідачем прав позивача, у зв`язку з направленням протоколу розбіжностей від 02.02.2021 щодо окремих умов проекту договору № 60131/16 на приймання і захоронення відходів (куби) від 21.01.2021. Яким саме чином порушується право чи законний інтерес скаржника, останнім не наведено. Право на укладення договору (свобода договору) є гарантованим правом кожної особи, яке досягається шляхом переговорів та узгодженням конкретних умов правочину.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що переважна частина доводів скаржника зводяться до відсутності встановлення у рішенні суду першої інстанції тих чи інших фактів. Водночас, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.08.2020 у справі № 910/10764/19. А тому доводи скаржника у вказаній частині відхиляються як необґрунтовані.

До того ж, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника на те, що неприпустимим є звернення з позовом в одній справі з метою використання встановлених у ній фактів у якості преюдиції в іншому спорі.

Крім того, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 у справі № 927/522/17.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

У статтях 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 910/14144/17 та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

Аналогічна правова позиція міститься в п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, згідно з яким верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Відповідно до пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Водночас обраний скаржником спосіб захисту про визнання права заявника укласти договір на умовах проекту договору без врахування умов протоколу розбіжностей не передбачено законом та не доведено заявником що такий спосіб захисту права відповідає змісту правовідносин. При цьому порушення принципу свободи договору (ст. 627 Цивільного кодексу України) матеріали справи не містять (сторону ніхто не зобов`язує до укладення договору в редакції протоколу розбіжностей. Наявність інших правовідносин щодо дотримання конкурентного законодавства між сторонами та порядок їх урегулювання не є предметом даного спору, а тому такі обставини не досліджуються в межах даної справи.

Посилання скаржника на допущену судом першої інстанції описку не є підставою для скасування судового рішення у порядку ст. 277 ГПК України, а тому такий довід визнається необґрунтованим. До того ж, сторона не обмежена в праві звернутися до суду першої інстанції із заявою про виправлення описки в порядку ст. 243 ГПК України.

Отже, суд першої інстанції, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Київспецтранс» в розумінні ст. 4 ГПК України.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Київспецтранс» про визнання права укласти договір з огляду на неефективність обраного способу захисту.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 у справі № 910/2918/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 у справі №910/2918/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 21.10.2021.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко