ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2021 року м.Дніпро Справа № 908/713/20(908/1472/20)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

при секретарі судового засідання: Колесник Д.А.

за участю представників сторін:

від третьої особи: ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_1 від 28.10.2001 р., особисто;

від третьої особи - ОСОБА_1 : Сльота Д.В., ордер серії ЗП №71326 від 12.08.2020 р., адвокат;

від ТОВ "Грааль": Мартиненко К.І., довіреність №б/н від 09.02.2021 р., адвокат;

від ТОВ "Грааль": Максименко В.В., паспорт серії НОМЕР_2 від 14.11.1996 р., директор;

від Запорізької міської ради: Сосновська А.Ю., витяг з посадової інструкції , самопредставництво;

від Запорізької міської ради: Черепаха Л.Г., витяг з посадової інструкції , самопредставництво;

від арбітражного керуючого: Тарянік К.О., ордер серії АЕ №1072737 від 06.09.2021 р., адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення господарського суду Запорізької області від 25.02.2021 року (дата складання повного тексту 10.03.2021 року) у справі № 908/713/20(908/1472/20) (суддя Юлдашев О.О.)

за позовом Запорізької міської ради, (пр. Соборний, 206, м. Запоріжжя, 69105)

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Грааль" (вул. Руставі, 12, м. Запоріжжя, 69093)

про передачу у комунальну власність частини гуртожитку

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 (ідент.номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 )

в межах справи № 908/713/20

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю "Грааль" (вул. Руставі, 12, м. Запоріжжя, 69093)

Кредитор - Комунальне підприємство "Водоканал" (69002, м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая, 61; код в ЄДР 03327121)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25.02.2021 року у справі №908/713/20 (908/1472/20) позовні вимоги Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грааль" задоволено.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Грааль", (вул. Руставі, 12, м. Запоріжжя, 69093) передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, (пр. Соборний, 206, м. Запоріжжя, 69105) гуртожиток по вул. Руставі, 12, м. Запоріжжя, 69063, у розмірі 759/1000 часток.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Грааль", (вул. Руставі, 12, м. Запоріжжя, 69093) на користь Запорізької міської ради, (пр. Соборний, 206, м. Запоріжжя, 69105) витрати зі сплати судового збору у розмірі 178 782 (сто сімдесят вісім тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 99 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що наявними у справі доказами підтверджується, що:

- гуртожиток, розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Руставі, 12 належав Державному підприємству "Запорізький арматурний завод" як структурний підрозділ - цех № 49 (інвентарний № 49000011) і правовідносини щодо приватизації цього гуртожитку регулювались нормами Закону України "Про приватизацію державного майна";

- з урахуванням встановлених судами фактів під час розгляду справи № 5009/2773/12 щодо обставин та підстав створення ВАТ "Запорізький арматурний завод" та набуття ним у власність спірного гуртожитку шляхом передачі до Статутного фонду, на підставі діючого на момент приватизації (1994р.) законодавства, зокрема приписів Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затверджених наказом Фонду державного майна України від 0402.19993 № 56, Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду від 20.05.1993 № 57-93", можливо дійти висновку, що ВАТ "Запорізький арматурний завод" було створено в процесі приватизації державного майна, а спірний гуртожиток увійшов до його Статутного фонду;

- відповідач набув право власності на спірний гуртожиток згідно з рішенням зборів учасників ТОВ "Грааль" 24.12.2002 року, протоколом № 3 про вступ до ТОВ "Грааль" в якості учасника ПАТ "Запорізький арматурний завод" із внеском до статутного фонду цього товариства гуртожитку; актом від 24.12.2002 року оцінки та передачі майна будівлі гуртожитку у статутний фонд ТОВ "Грааль"; рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 13.03.2003 року № 70/12 про право власності на будівлю гуртожитку;

- згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" всі гуртожитки , на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; відповідно до п.4 ч. 1 ст. 5 Закону передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Надаючи оцінку запереченням відповідача, суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку, з урахуванням цілей прийняття Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", передача спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади обумовлена саме забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат; отже, припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання у даному випадку справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що при ухваленні рішення суд вирішив питання і щодо його прав спільної часткової власності на гуртожиток по АДРЕСА_2 , в зв`язку з чим він, як особа, що не приймала участь у розгляді справи, звертається з апеляційною скаргою.

Скаржник вказує, що:

- суд був обізнаний, що гуртожиток є спільною частковою власністю відповідача (759/1000 часток), апелянта (1/40, 1/100, 1173/10000 часток), ТОВ "Високі технології" (3/100, 1/20 часток), ОСОБА_3 (3/500 часток) і ОСОБА_4 (27/10000 часток); при цьому апелянт є власником практично всіх допоміжних приміщень гуртожитку (підвальних приміщень, кухні, сушарки, комори, камери схову, інших технічних приміщень), які використовуються мешканцями гуртожитку і є місцями загального користування;

- в гуртожитку всі його п`ять співвласників спільно використовують комунікації, площі загального користування, дах гуртожитку, що повинно було враховуватись судом першої інстанції при прийнятті рішення, оскільки передача у власність позивача 759/1000 часток гуртожитку однозначно впливає на права часткової власності інших співвласників гуртожитку, зокрема, на права спільної часткової власності скаржника на гуртожиток;

- суд першої інстанції не залучив у справу третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача співвласників гуртожитку, що є порушенням ст.50 ГПК України і підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні вимог позивача;

Також апелянт зазначає, що при прийнятті рішення суд порушив ч.2 ст.237 ГПК України - вийшов за межі позовної вимоги позивача. Позивач у позові заявляв наступну позовну вимогу: передати у комунальну власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі позивача, частину гуртожитку (759/1000) згідно з актуальною інформацією про об`єкт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), що належить на праві приватної власності відповідачу; а в рішенні суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу в іншій редакції: - зобов`язати відповідача передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Запоріжжя, з особі позивача, гуртожиток по АДРЕСА_3 , у розмірі 759/1000 часток.

Скаржник вказує, що в ході розгляду позову, позивач не користався своїми правами, передбаченими ч.3 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання не змінював предмет або підстави свого позову шляхом подання суду першої інстанції письмової заяви. Таким чином, позивач не просив суд першої інстанції зобов`язувати відповідача передати йому на безкомпенсаційній основі 759/1000 часток гуртожитку, а просив суд просто передати йому частину гуртожитку.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не перевірив виконання позивачем п.2 ч.1 ст.164 ГПК України та вимог ухвали від 28.08.2020 pоку, у зв`язку з чим позивачем не надані суду першої інстанції документи, які підтверджують сплату ним судового збору в розмірі 176 680,99 грн. з подачі позовної заяви в цій справі.

ОСОБА_2 посилається також на те, що:

- суд першої інстанції при прийнятті рішення порушив вимоги п.п. 11 п. 16-І перехідних положень Конституції України, ч.ч.1,3 ст.56, ч.1 ст. 58, п.1 ч.1, ч.4 ст.60 ГПК України, допустив до участі у справі неповноважного представника позивача;

- суд не прийняв до уваги висновки, викладені в постанові Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у адміністративній справі №2-а29/11 від 15.02.2011 року, згідно якої суд дійшов висновку, що у всіх фізичних осіб, які проживають у спірному гуртожитку, відсутні жодні законні документи на проживання, тобто вони проживають незаконно, в той час, як позивач зазначив у позовній заяві у даній справі на законність проживання мешканців гуртожитку;

- відмовляючи в залученні у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, про що клопотав відповідач, суд зазначив, що рішення у даній справі не впливає на їх права та обов`язки щодо позивача чи відповідача, в той же час іншою ухвалою задовольнив заяву мешканки гуртожитку ОСОБА_1 і залучив її як третьою особу, що порушує приписи ч.ч. 1,2 ст.50 ГПК України, а також не залучив до участі у справі співвласників гуртожитку, хоча рішення по даній справі впливає на їх права та обв`язки.

Просить апеляційний суд оскаржуване ним рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу арбітражний керуючий Колошин В.П. вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтованою та просить її задовольнити, рішення господарського суду Запорізької області від 25.02.2021 року у даній справі скасувати в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, зокрема, що судом не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у справі з аналогічною правовою природою щодо передчасності звернення позивача у даній справі з позовною заявою, зокрема які викладені у постанові від 24.02.2020 року у справі №904/10435/17 та зазначає на невірно обраний позивачем спосіб захисту.

Також арбітражний керуючий вказує, що суд не надав жодної оцінки заяві ТОВ "Грааль" про застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що передача 759/1000 часток у праві власності від однієї особи до іншої жодним чином не впливає на обсяг прав та обов`язків інших співвласників гуртожитку, режим спільної часткової власності при цьому не змінюється, не підлягають зміні розмірі часток співвласників.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_1 спростовує доводи апеляційної скарги, вважає, що порушення господарським судом норм матеріального і процесуального права, як і прав апелянта, скаржник не довів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погоджується з доводами скаржника. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу спростовує доводи скаржника. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, в тому числі і щодо застосування строку позовної давності.

Зокрема, позивач у відзиві зазначає, що на права і обов`язки скаржника, як співвласника нерухомого майна, не впливає передача позивачу частини гуртожитку, що належить ТОВ "Грааль", правовий статус допоміжних приміщень гуртожитку при переході частки гуртожитку до комунальної власності, не змінюється і вони залишаються загальнодоступними.

Просить Центральний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Під час апеляційного перегляду справи від відповідача надійшли наступні клопотання:

- про витребування доказів відмови ТОВ "Грааль" від добровільної передачі 759/1000 частин будівлі колишнього гуртожитку у власність територіальної громади м. Запоріжжя (том 5 а.с.102-104);

- про скасування рішення господарського суду Запорізької області від 25.02.2021 року та залишення позову Запорізької міської ради без розгляду в порядку ч.1 ст.278 ГПК України (том 5 а.с.126-128);

- про витребування у третьої особи у справі - ОСОБА_1 доказів, які підтверджують її права на вселення, проживання та приватизацію житла - квартири АДРЕСА_4 та витребування у позивача - Запорізької міської ради переліку документів, які необхідно мати ОСОБА_1 для приватизації житла - квартири АДРЕСА_4 (том 5 а.с.134-138);

- про витребування доказів поширення сфери дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які проживають у будівлі колишнього гуртожитку по АДРЕСА_2 (том 5 а.с.149-152);

- клопотання про витребування у позивача - Запорізької міської ради житлових чеків (том 5 а.с.174-175).

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зазначених клопотань в силу наступного:

Відповідно до положень ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Клопотання про витребування доказів поширення сфери дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" на громадян, які проживають в спірному гуртожитку, було заявлено ТОВ "Грааль" у суді першої інстанції, розглянуто і в його задоволенні судом правомірно відмовлено, оскільки по суті це є питання правозастосування, а не доказів, визначення яких наведено у ст.73 ГПК України.

Клопотання про витребування доказів відмови ТОВ "Грааль" від добровільної передачі 759/1000 частин будівлі гуртожитку до комунальної власності не підлягає задоволенню з огляду на наявність у справі доказів, зокрема листа ТОВ "Грааль" від 24.01.2011 року до Запорізької міської ради, в якому вказано, що товариство вважає, що дії норм Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" не поширюються на гуртожиток, розташований за адресою АДРЕСА_2 .

Зміст листів від 27.10.2017 року вих. № 182; від 02.12.2017 року вих. № 191; від 30.07.2018 року вих. № 58 свідчить про ухилення відповідача від надання згоди на передачу до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя гуртожитку.

Клопотання про витребування переліку документів, які необхідно мати третій особі у даній справі - ОСОБА_1 для приватизації житла не підлягає задоволенню, оскільки наявність чи відсутність у третьої особи права на приватизацію, на проживання у гуртожитку, клопотання про витребування у позивача - Запорізької міської ради житлових чеків, не впливає на вирішення даного спору судом апеляційної інстанції з урахуванням повноважень суду, визначених ст.269 ГПК України.

Клопотання про скасування рішення господарського суду Запорізької області від 25.02.2021 року та залишення позову Запорізької міської ради без розгляду в порядку ч.1 ст.278 ГПК України фактично є самостійною вимогою особи, що не є апелянтом у даній справі та не подавала заяви про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 .

З матеріалів даної справи вбачається, що в межах справи № 908/713/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Грааль" (вул. Руставі, 12, м. Запоріжжя, 69093) Запорізька міська рада звернулась до господарського суду Запорізької області з позовом до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Грааль", в якому просила суд передати у комунальну власність частину гуртожитку (759/1000 частин) за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ТОВ "Грааль".

Підставою заявлених вимог позивач зазначав положення Законів України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності".

Судом першої інстанції становлено та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об*єктів нерухомого майна щодо об*єкта нерухомого майна підтверджено, що боржнику ТОВ "Грааль" на праві власності належать 759/1000 частин об*єкту нерухомого майна - гуртожитку, що знаходиться за адресою: вул. Руставі, 12, м. Запоріжжя (том 1 а.с.31-36).

Обставини набуття права власності на спірний гуртожиток ТОВ "Грааль" досліджувались судом в рішенні господарського суду Запорізької області від 05.10.2012 року у справі № 5009/2087/12-5009/2773/12 (том 1 а.с.79-87).

Так, під час розгляду вказаної справи встановлено, що гуртожиток за згаданою адресою належав Державному підприємству "Запорізький арматурний завод", в квітні 1973 року він був введений в експлуатацію, включений до основних засобів підприємства і в процесі корпоратизації підприємства та його перетворення став належати ВАТ "Запорізький арматурний завод", ввійшов до його статутного фонду на підставі діючого на момент приватизації (1994 рік) законодавства.

Всі відповідні докази щодо фактів набуття права власності ВАТ "Запорізький арматурний завод" на спірний гуртожиток позивач надав до матеріалів даної справи. Апелянт ці обставини не оспорює, тому в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дані факти зазначає як такі, що необхідні для вирішення питання щодо вірного застосування судом при вирішенні спору норм матеріального права - Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків".

Встановлено під час розгляду даної справи, що ПАТ "Запорізький арматурний завод" став учасником ТОВ "Грааль" з внеском вказаного гуртожитку до статутного фонду Товариства. Вказане підтверджується рішенням зборів учасників ТОВ "Грааль" від 24.12.2002 року, протоколом № 3 про вступ до ТОВ "Грааль" в якості учасника ПАТ "Запорізький арматурний завод" із внеском до статутного фонду цього товариства гуртожитку; актом від 24.12.2002 року оцінки та передачі майна будівлі гуртожитку у статутний фонд ТОВ "Грааль"; рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 13.03.2003 року № 70/12 про право власності на будівлю гуртожитку.

Дані обставини також апелянтом не спростовуються.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) (ч. 4 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

Гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом (п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

За положеннями ч. 1 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Рішення про передачу гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у власність територіальних громад приймається відповідно до цього Закону органами місцевого самоврядування, на території яких розташовані гуртожитки (ч. 5 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

Крім того, відповідно до статті 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" до повноважень органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках віднесено, зокрема, прийняття рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону.

Системний аналіз положень ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" дозволяє зробити висновок про те, що сфера дії цього Закону поширюється, зокрема, на гуртожитки, які ввійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації та були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб.

Закон не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону, всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

З матеріалів справи вбачається, що спірний гуртожиток до 01.12.1991 року не перебував у колективній чи приватній власності та належав підприємству державної форми власності. Докази іншого у справі відсутні.

Відтак, на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", що спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Гуртожитки, які ввійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації та були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб є лише одною із (але не виключною) категорій гуртожитків, на які поширюється сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та які, відповідно, підлягають передачі у власність територіальних громад.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.02.2020 року у справі № 904/10435/17, від 13.05.2019 року у справі № 924/166/18.

Реалізуючи свої повноваження та виходячи з вимог вищенаведеного Закону, Запорізька міська рада 19.05.2010 року прийняла рішення № 24 "Про затвердження Програми передачі гуртожитків у власність територіальної ромади міста Запоріжжя на 2010-2012 роки" (том 1 а.с.21-30).

Згідно Додатку 2 до вказаного рішення спірний гуртожиток, частина якого належить відповідачу по справі, також вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Запоріжжя у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" (том 1 а.с.28).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не згоден на передачу належної йому частини спірного гуртожитку, про що свідчать лист ТОВ "Грааль" від 24.01.2011 року до Запорізької міської ради, в якому вказано, що товариство вважає, що дії норм Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" не поширюються на гуртожиток, розташований за адресою АДРЕСА_2 , а також листи від 27.10.2017 року вих. № 182; від 02.12.2017 року вих. № 191; від 30.07.2018 року вих. № 58, зміст яких свідчить про ухилення відповідача від надання згоди на передачу частини спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя.

Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 18 вказаного Закону органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини третьої статті 14 цього Закону.

Статтею 25-1 Закону визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов`язані з порушенням майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

У п. 3 Прикінцевих положень до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" вказано, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 01.12.1991) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), протягом строку реалізації Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2017-2021 роки. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, житлових комплексів та/або їх частин, їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна, а також відповідних земельних ділянок та їх прибудинкових територій на користь фізичних чи юридичних осіб приватного права до 1 січня 2022 року.

Відтак, у даному випадку, з урахуванням цілей прийняття Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", передача спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Запоріжжя обумовлена саме забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат.

Колегія суддів погоджується з висновком оскаржуваного рішення про те, що припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання у даному випадку справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 29.07. 2019 року по справі № № 927/224/18.

Колегією суддів встановлено та відповідними доказами підтверджено, що згідно договору купівлі-продажу від 19.07.2004 року ТОВ "Грааль" передав 241/1000 частини гуртожитку гр. ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), який в свою чергу, здійснив ряд правочинів щодо відчуження частки своєї долі нерухомого майна. Зокрема: 3/100 частки на підставі договору дарування нерухомого майна серії та номер 2226 від 30.08.2016 року передано ТОВ "Високі технології" (); 3/500 частки на підставі договору дарування нерухомого майна серії та номер 6195 від 19.07.2014 року передано гр. ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_5 ); 27/10000 частки на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 5924 від 15.07.2014 року передано гр. ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_6 )(том 1 а.с.33-36).

На думку колегії суддів визначальним при вирішенні обґрунтованості доводів скаржника є встановлення того, чи порушені оскаржуваним рішенням права та обов`язки апелянта у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.254 ГПК України передбачено право апеляційного оскарження рішення суду особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Відкриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що для вирішення питання про те, чи впливає оскаржуване рішення на права, обов`язки або законні інтереси скаржник ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, апеляційний суд повинен спочатку відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи, належним чином дослідити в судовому засіданні обставини, на які посилається апелянт щодо цього та встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги.

На думку колегії суддів рішення суду першої інстанції не впливає на обсяг прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Предметом судового спору є частка гуртожитку в розмірі 759/1000, що належить на праві приватної власності ТОВ "Грааль".

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку" встановлено, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб.

Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, житлових комплексів та/або їх частин, їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна, а також відповідних земельних ділянок та їх прибудинкових територій на користь фізичних чи юридичних осіб приватного права.

З огляду на викладене, передбачене ст.362 Цивільного кодексу України переважне право співвласників на набуття прав на частку нерухомого майна, що належить відповідачу, за викладених обставин не поширюється на співвласників гуртожитку, яким у даному випадку є апелянт.

Стаття 358 Цивільного кодексу України визначає порядок здійснення права спільної часткової власності, зокрема обов`язковість договору між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Рішення суду першої інстанції щодо передачі частки гуртожитку в розмірі 759/1000 у комунальну власність не впливає на обсяг прав та обов`язків ОСОБА_2 , як співвласника нерухомого майна гуртожитку.

Посилання апелянта на те, що порушується його право власності на допоміжні приміщення колегією суддів відхиляється. Гуртожиток має особливий правовий статус з огляду на положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку", власність на вказане нерухоме майно є спільною без виділу часток співвласників.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі N 1-2/2004 від 02.03.2004 року N 4-рп/2004 визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

В рішенні Конституційного Суду України у справі N 1-22/2011 від 09.11.2011 року N 14-рп/2011 роз`яснено, що приватизація, купівля-продаж, спадкування, інші цивільно-правові угоди є однаковими юридично значимими підставами набуття права власності на квартиру.

Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру.

Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності.

За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізуй право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення.

Таким чином, власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Підсумовуючи вищевикладене, правовий статус допоміжних приміщень при переході частки гуртожитку до комунальної власності не змінюється і є загально доступним для користування всіма мешканцями гуртожитку.

Таким чином, обсяг прав та обов`язків громадянина ОСОБА_2 не змінюється внаслідок передачі 759/1000 гуртожитку у комунальну власність Запорізької міської ради.

Судом першої інстанції не приймалось судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, зокрема громадянина ОСОБА_2 , який не був залучений до участі у справі.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального права, в межах заявлених позовних вимог, з дотриманням вимог чинного законодавства України та принципів господарського судочинства.

Відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" імперативно передбачено, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

В ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" передбачено, що для цілей цього Закону встановлюються такі особливості стосовно використання жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, переданих у власність територіальних громад, зокрема: передача гуртожитків у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" у комунальну власність передаються безоплатно, зокрема гуртожитки.

Таким чином, суд першої інстанції, здійснюючи правосуддя, ухвалив рішення у спосіб визначений законом, яке захищає конституційні права мешканців спірного гуртожитку.

Щодо доводів апелянта про порушення судом ст.50 ГПК України та не залучення у справу третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача співвласників гуртожитку, такі доводи відхиляються судом з огляду на наступне:

Як зазначено вище, позовні вимоги обґрунтовано імперативними приписами Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Тому під час розгляду справи не підлягає дослідженню обставини щодо кількості осіб, які мешкають у гуртожитку, законності їх проживання та залучення їх до участі у даній справі.

В даному випадку ні позивач, ні відповідач не набувають прав стосовно будь-яких третіх осіб. Тому підстав для висновку про порушення процесуальних норм, які вказує апелянт, колегія суддів не вбачає.

З наведених вище підстав колегія суддів відхиляє і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував викладені в постанові Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у адміністративній справі №2-а29/11 від 15.02.2011 року обставини, згідно яких суд дійшов висновку, що у всіх фізичних осіб, які проживають у спірному гуртожитку, відсутні жодні законні документи на проживання.

Щодо доводів про незалучення судом інших співласників гуртожитку до участі у даній справі, колегія суддів зазначає на те, що позовні вимоги прийнято до розгляду в межах справи № 908/713/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Грааль". Положення ст.48 ГПК України передбачають право суду залучити до участі у справі співвідповідачів за клопотанням позивача, що у даному спорі позивач не заявляв.

Згідно ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України межі заявлених вимог та обсяг доказів, якими він їх підтверджує, визначає позивач.

Отже, наведені апелянтом доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Не доведено скаржникам факт того, що оскаржуване рішення стосується його прав та обовязків як співвласника спірного гуртожитку. Не доведено порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

За викладеного апеляційна скарга є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 25.02.2021 року у справі № 908/713/20 (908/1472/20) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст складено 21.10.2021 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б. Парусніков