ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року Справа № 918/208/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Петухов М.Г.

судді Мельник О.В.

секретар судового засідання Орловська Т.Й.

за участю представників:

позивача: Стельмах Ю.М. адвокат

відповідача: Курись О.П. адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фермерського господарства "Троянда" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.21р. у справі № 918/208/21 (суддя Качур А.М., м.Рівне, повний текст складено 21.07.2021 року)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна"

до відповідача: Фермерського господарства "Троянда"

про стягнення 2 283 949,42 грн.

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Фермерського господарства "Троянда" про стягнення 2 283 949,42 грн., з яких: 383 261,92 грн. пені, 633 562,50 грн. 10 % штрафу, 1 267 125,00 грн. 20% штрафу.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021р. у справі № 918/208/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "Троянда" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 383 261 грн. 92 коп. пені, 1 267 125 грн. 00 коп. 20% штрафу, та 24 755 грн. 80 грн. судового збору. В задоволенні позовних вимог про стягнення 633 562,50 грн. 10 % штрафу відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що суд першої інстанції встановив, що відповідач на виконання умов пункту 3.2 договору передав позивачеві документи, а саме: банківські реквізити ФГ "Троянда", копію паспорта ОСОБА_1 , копію ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , копію витягу з ЄДРПОУ станом на 11.07.2020, копію довідки з ЄДРПОУ від 05.02.2013, копію статуту ФГ "Троянда", копію фінансової звітності за 2019 рік, копію свідоцтва про державну реєстрацію, копію свідоцтва платника ПДВ, копію звіту про посівні площі форми 4-сг від 30.06.2020, копію звіту про площі сільськогосподарських культур форми 29-сг від 17.12.2019, копію звіту про збирання урожаю форми 37-сг від 01.07.2020 (а.с. 34-76 т.1). На всіх зазначених копіях документів проставлено печатку ФГ "Троянда". Відтак враховуючи вище встановлені обставини суд робить висновок, що договір є укладеним. А отже відповідач взяв на себе зобов`язання по виконанню умов договору, відповідно був обізнаний про наявність у нього обов`язку з поставки позивачу товару у строк до 15.08.2020. Судом першої інстанції були встановлені обставини щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 383 261,92 грн. пені та 1 267 125,00 грн. 20% штрафу. Водночас суд встановив відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення 633 562,50 грн. 10% штрафу. Відтак, позовні вимоги про стягнення пені та 20% штрафу є законними, відповідачем не спростованими, та такими, що мають бути задоволені. В задоволенні позовних вимог про стягнення 633 562,50 грн. 10% штрафу суд першої інстанції відмовив.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фермерське господарство "Троянда" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 у справі 918/208/21 позов ТОВ "Суффле Агро Україна" до ФГ «Троянда» про стягнення грошових коштів повністю, та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ "Суффле Агро Україна" до ФГ «Троянда» про стягнення грошових коштів, відмовити повністю.

Скаржник зазначає, що наявний в матеріалах справи та наданий позивачем примірник (проект) форвардного контракту на закупівлю ріпаку, що нібито надісланий електронним листом від 07 липня 2020 року, не підписаний уповноваженою особою позивача, не скріплений печаткою позивача та не містить заповненої графи дати укладання. На дану обставину було зроблено зауваження під час дослідження доказів, в тому аспекті, що електронний лист від 07 липня 2020 року, в розумінні ч. 1 ст. 641 ЦК України не може бути розцінений, як пропозиція укласти договір (оферта), оскільки надісланий після дати, що зазначена на договорі купівлі- продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року, як дата укладання договору. Роздруківки електронного листа від 07 липня 2020 року та електронного листа від 11 липня 2020 року не є допустимими доказами надіслання позивачем пропозиції укласти договір купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака, та надіслання відповідачем згоду на укладання договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції було встановлено, що ФГ «Троянда» має дві круглі печатки, а саме печатка ФГ «Троянда» та печатка ФГ "Троянда" №1.

Однак суд першої інстанції, незважаючи на неодноразові зауваження, залишив поза увагою дану обставину та не здійснив її оцінку в оскаржуваному рішенні, ототожнивши вказані печатки, що мають різну структуру, як одну.

Вказана помилка стала можливою в наслідок безпідставного та необгрунтованого відхилення судом першої інстанції поданого письмового доказу, а саме наказу ФГ "Троянда" від 01.03.2020 №01/20 «Про закріплення печатки №1», відповідно до якого печатка ФГ "Троянда" №1 закріплена за виконавчим директором Варютою С.В та призначена для використання прийняття та відпуску матеріальних цінностей. Суд першої інстанції не лише не надав оцінки вказаному доказу, а й не навів мотивів його неприйняття, що в свою чергу суттєво впливає на висновки суду встановленим обставинам та обґрунтованість прийнятого рішення.

В той же час, скаржник зазначає, що матеріали справи не містять, а судом першої інстанції не досліджувались будь-які докази, на підставі, яких суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2. є представником ФГ «Троянда». Натомість матеріали справі містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_2. не є представником ФГ «Троянда» в розумінні ст. 237 ЦК України.

Отже, судом першої інстанції не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів, щодо наявності у ОСОБА_2 - особи, що здійснила підписання договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року, повноважень представника чи то в силу закону, чи то в силу договору, а отже зроблений висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 здійснив підписання договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року є необґрунтованим та суперечить змісту ст. 237 ЦК України.

Крім того, скаржник зазначає, що в силу приписів статей 655, 656, 662 ЦК України, лише дії, що відвантаження, передачі продавцем товару та документів на товар покупцю, може свідчити про вчинення дій щодо фактичного виконання договору продавцем в силу положень ч. 2 ст. 642 ЦК України та ч. 8 ст. 181 ГК України, оскільки зміст договору купівлі продажу полягає в передачі продавцем товару та документів на товар покупцю та прийняття покупцем товару і його оплата.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 року у справі №918/208/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Троянда" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.21 р. у справі №918/208/21 та розгляд апеляційної скарги призначено на 08 вересня 2021 року.

26 серпня 2021 року від ТОВ "Суффле Агро Україна" надійшов відзив в якому просить суд апеляційну скаргу ФГ «Троянда» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 08.09.2021 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та надав відповідні пояснення.

Представник позивача в судовому засіданні 08.09.2021 року заперечив вимоги апеляційної скарги відповідача в повному обсязі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.09.2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 11:40 год. 16 вересня 2021 року у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №6.

У зв`язку із відрядженням судді-члена колегії Мельника О.В. з 16.09.2021 по 17.09.2021 включно, судове засідання у справі №918/208/21 об 11:40 год. 16 серпня 2021 року не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 розгляд апеляційної скарги призначено на 07 жовтня 2021 року.

04 жовтня 2021 року від представника Фермерського господарства "Троянда" адвоката Курись О.П. надійшло пояснення в якому просить суд при розгляді справи врахувати висновок викладені в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

В судовому засіданні 07.10.2021 року представник відповідача підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі та просив суд скасувати Рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 у справі 918/208/21 позов ТОВ "Суффле Агро Україна" до ФГ «Троянда» про стягнення грошових коштів повністю, та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ "Суффле Агро Україна" до ФГ «Троянда» про стягнення грошових коштів, відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 08.10.2021 року просив суд апеляційну скаргу ФГ «Троянда» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення адвокатів ТОВ "Суффле Агро Україна" та ФГ «Троянда» в судових засіданнях 08.09.2021, 07.10.2021 обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Фермерського господарства "Троянда" слід задовольнити частково, рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі №918/208/21 в частині стягнення з Фермерського господарства "Троянда" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 383 261 грн. 92 коп. пені та 1 267 125 грн. 00 коп. 20% штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" з електронної адреси працівника позивача відправлено на електронну адресу відповідача Фермерське господарство "Троянда" лист, в якому висловлено пропозицію про укладення договору купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпака та прохання про надання документів згідно з переліком документів, які відповідач повинен надати після укладення договору (а.с.22-23 т.1).

У даному електронному листі зазначено, що у вкладенні до листа наявний форвардний контракт на закупівлю ріпаку. Також у листі висловлено прохання підготувати документи за списком та передати покупцю належним чином завірені (підписом повноважного представника та печаткою) копії документів перерахованих у списку.

11 липня 2020 року у відповідь на вказаний лист, з електронної адреси голови ФГ "Троянда" на електронну адресу працівника позивача було направлено електронний лист наступного змісту: "Доброго дня. Сканкопії потрібно вам надсилати чи тільки завірені копії?" (а.с.32-33 т.1).

З заяви свідка ОСОБА_3 , який працює у позивача на посаді менеджера вбачається, що останній у липні 2020 року відбув до відповідача, де в присутності директора ФГ "Троянда" ОСОБА_1. , та в присутності його батька ОСОБА_2 . ОСОБА_3 було передано підписаний договір купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпаку від 06 липня 2020 року № з підписом та печаткою відповідача, а також інші документи (витяг з ЄДРПОУ, копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, довідку статистики, реквізити, копія статуту, копія балансу, копія свідоцтва про державну реєстрацію, копія свідоцтва ПДВ, звіти статистики) (а.с.6 т.2).

З заяви свідка, ОСОБА_2 вбачається, що останній підтверджує, що у липні 2020 року представник позивача ОСОБА_3 з`явився до відповідача для підписання договору купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпаку від 06 липня 2020 року №, проте ОСОБА_1 відмовився від підписання вказаного договору, у зв`язку з чим ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 запитувані позивачем копії документів (а.с.89 т.2).

З заяви свідка ОСОБА_1 вбачається, що останній підтверджує, що позивач звертався до відповідача з електронним листом з пропозицією укладення договору. Крім того, у липні 2020 року представник позивача Ярмольчук Віктор Павлович з`явився до відповідача для підписання договору купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпаку від 06 липня 2020 року №, проте він відмовився від підписання договору, і лише у вересні 2020 року йому стало відомо що вказаний договір підписано ОСОБА_2 (а.с. 100-101 т.2).

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (покупець) та Фермерським господарством "Троянда" (продавець) укладено договір купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпака № (далі - договір), згідно з предметом якого продавець зобов`язався поставити покупцю товар в строки, передбачені договором, а покупець - прийняти товар та сплатити його вартість (а.с. 14-21 т.1, а.с. 200-203 т.2).

Згідно пункту 1.2. договору сторони погодили залікову вагу/кількість та ціну товару, а також загальну вартість договору, яка становить з ПДВ 6 265 875,00 грн., що еквівалентно 232 500,00 доларів США.

Згідно з пунктом 3.1. договору, поставка товару здійснюється на умовах DAP у відповідності до Інкотермс 2010/2020. Місцем поставки є зерновий склад ПрАТ "Жашківський елеватор", 19200, Черкаська область, м. Жашків, вул. Вокзальна 1, ПрАТ "Городоцький елеватор Суффле", 32002, Хмельницька область, м. Городок, вул. Зелена 1 або ТОВ "Каролінський елеватор" 22850, Вінницька область, Немирівський район, с. Кароліна, вул. Привокзальна 7. За згодою покупця поставка товару також можлива на умовах EXW у відповідності до ІНКОТЕРМС 2010. Місцем поставки на умовах EXW є наступний зерновий склад: ПАТ "ДПЗК" (філія "Дубенський комбінат хлібопродуктів"), або ПрАТ "Західний торгово-промисловий дім", або СТОВ "Дубенська аграрна компанія", або ТОВ "Агрофірма Трипілля".

Згідно з умовами пункту 3.3. договору, продавець зобов`язується здійснити поставку всього об`єму товару у строк до 15 серпня 2020 року.

Продавець зобов`язаний поставляти товар вантажними автомобілями або залізничним транспортом (хопер-вагони зерновози). Для оптимізації поставки, об`єм, термін та місце поставки кожної партії може додатково узгоджуватися представниками сторін у будь-який прийнятний спосіб (письмовий, електронна пошта, переговори тощо). Ця норма жодним чином не змінює обов`язку продавця поставити весь погоджений об`єм товару в погоджений строк, оскільки приймання товару в сезон врожаю здійснюється покупцем цілодобово (пункт 3.4. договору).

Згідно з умовами пункту 4.1. договору визначено, що оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. Покупець зобов`язується оплачувати вартість поставленого товару в такі строки: 80% вартості товару - протягом 3-х банківських днів після фактичної поставки та надання видаткової накладної, 20% вартості товару - протягом 3 -х банківських днів після фактичної реєстрації податкової накладної згідно з чинним законодавством України та наданням усіх документів, вказаних у п. 3.2, 3.7. договору.

Пунктами 5.3, 5.4. договору погоджено, що товар вважається переданим продавцем за кількістю після підписання видаткової накладної в передбаченому законодавством порядку. Поставка товару на умовах EXW здійснюється відповідно до порядку переоформлення права власності на зерно на зерновому складі. Усі складські документи повинні відповідати вимогам Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого Наказом Мінагрополітики України від 27.06.2003 № 198, та іншим вимогам законодавства. Товар вважається переданим продавцем за кількістю, вказаною у складській квитанції. Товар вважається переданим продавцем покупцю за якістю відповідно до посвідчення якості (форма № 47), виданим Зерновим складом (із можливістю застосування п. 5.2. договору).

Відповідно до пункту 6.2. договору у разі затримки поставки товару у заліковій вазі продавець сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості невчасно поставленого товару за кожен день прострочення.

Підпунктом 6.2.1. пункту 6.2 договору передбачено, що у разі затримки поставки товару у заліковій вазі на строк понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту погодженого п. 3.3. договору, продавець зобов`язується сплатити покупцю штраф у розмірі 10 % від вартості непоставленого товару, що визначається за такою формулою: ВТ = (ОП- ОП1)*Ц, де: ВТ - вартість непоставленого товару, грн. з ПДВ, ОП - об`єм планової поставки товару у заліковій вазі, зазначеній у п. 1.2., без врахування відхилення, тонн, ОП1 - об`єм фактичної поставки товару у заліковій вазі, тонн, Ц - ціна на товар, що обраховується відповідно до п. 1.2., 1.3. договору на останній робочий день, що передує даті, зазначеній у п. 3.3. договору, грн. з ПДВ, але не може бути меншою ніж 10 000,00 грн. за одну тонну.

Згідно з положеннями підпункту 6.2.2. пункту 6.2. договору, у разі затримки поставки товару у заліковій вазі додатково на строк понад 30 (тридцять) календарних днів після прострочення згідно з п. 6.2.1. договору, продавець зобов`язується сплатити покупцю додатково штраф у розмірі 20 % від вартості непоставленого товару, що визначається за вказаною формулою. Крім цього, покупець матиме право на одностороннє припинення дії цього договору.

Відповідно до пункту 7.1. договору він набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін, та діє до моменту виконання сторонами усіх своїх обов`язків за договором.

Відповідно до умов пункту 10.6 договору, сканована копія договору, передана електронною поштою і підписана обома сторонами, вважається оригіналом. до моменту отримання оригіналу сторонами.

Договір містить підписи сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Однак, відповідач товар в порядку, в обсягах та у строки встановлені договором купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпака № позивачу не поставив.

Позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про оплату штрафу №1/в від 15.09.2020 року в якій вимагав з підстав порушення виконання умов договору протягом 7 (семи) днів оплатити ТОВ "Суффле Агро Україна" на рахунок IBAN: НОМЕР_1 в АТ "Креді Агріколь Банк" штрафні санкції за несвоєчасну поставку товару в розмірі 832 708,05 гривень (а.с. 77 т.1).

У відповіді на вимогу про оплату штрафу №20 від 30.09.2020 року відповідач зазначив, що в установленому порядку ФГ "Троянда" з ТОВ "Суфле Агро Україна" не дійшли згоди щодо умов запропонованого ТОВ "Суфле Агро Україна" договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака, вказаний договір є неукладеним, а відтак не встановили жодних прав та зобов`язань сторін (а.с.83-84 т.1).

Позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про оплату штрафу №2/в від 29.09.2020 року в якій вимагав з підстав порушення виконання умов договору протягом 7 (семи) днів оплатити ТОВ "Суффле Агро Україна" на рахунок IBAN: НОМЕР_1 в АТ "Креді Агріколь Банк" штрафні санкції за несвоєчасну поставку товару в розмірі 1 557 354,75 гривень (а.с. 85-86 т.1).

У відповіді на вимогу про оплату штрафу №21 від 08.10.2020 року відповідач зазначив, що в установленому порядку ФГ "Троянда" з ТОВ "Суфле Агро Україна" не дійшли згоди щодо умов запропонованого ТОВ "Суфле Агро Україна" договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака, вказаний договір є неукладеним, а відтак не встановили жодних прав та зобов`язань сторін (а.с.91-92 т.1).

Отже, відповідач вказані штрафні санкції не сплатив.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з відповідача 383 261,92 грн. пені, 633 562,50 грн. 10 % штрафу, 1 267 125,00 грн. 20% штрафу.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст.265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.6 ст.265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч. 1, 2 ст.712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно зі ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст.530 цього Кодексу (ст.663 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи встановлено, що 06 липня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (покупець) та Фермерським господарством "Троянда" (продавець) укладено договір купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпака № (далі - договір), згідно з предметом якого продавець зобов`язався поставити покупцю товар в строки, передбачені договором, а покупець - прийняти товар та сплатити його вартість (а.с. 14-21 т.1, а.с. 200-204 т.2).

Згідно з умовами пункту 3.3. договору, продавець зобов`язується здійснити поставку всього об`єму товару у строк до 15 серпня 2020 року.

Проте, відповідач товар в порядку, в обсягах та у строки встановлені договором купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпака № позивачу не поставив.

В свою чергу відповідач вказує на безпідставність позовних вимог з огляду на ті обставини, що на його переконання, договір купівлі - продажу не було укладено, відповідно відповідач не порушив зобов`язання перед позивачем щодо поставки майбутнього врожаю ріпаку.

Однак, колегією суддів не погоджується з вищезазначеними твердженнями відповідача, з огляду на наступне.

Колегія суддів відзначає, що основні моменти, що стосуються договору поставки, регулюються ст. 265- 271 ГК України і ст. 712 ЦК України. До питань, не врегульованих цими нормами, можуть застосовуватися положення гл. 54 ЦК України про договір купівлі-продажу.

За договором поставки постачальник зобов`язується передати (поставити) у встановлений строк покупцю товар, а покупець - прийняти цей товар і сплатити за нього певну суму (ст. 265 ГК України).

Пунктом 3.3. договору передбачено, що продавець зобов`язується здійснити поставку всього об`єму товару у строк до 15 серпня 2020 року.

Продавець зобов`язаний поставляти товар вантажними автомобілями або залізничним транспортом (хопер-вагони зерновози). Для оптимізації поставки, об`єм, термін та місце поставки кожної партії може додатково узгоджуватися представниками сторін у будь-який прийнятний спосіб (письмовий, електронна пошта, переговори тощо). Ця норма жодним чином не змінює обов`язку продавця поставити весь погоджений об`єм товару в погоджений строк, оскільки приймання товару в сезон врожаю здійснюється покупцем цілодобово (пункт 3.4. договору).

Згідно з умовами пункту 4.1. договору визначено, що оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. Покупець зобов`язується оплачувати вартість поставленого товару в такі строки: 80% вартості товару - протягом 3-х банківських днів після фактичної поставки та надання видаткової накладної, 20% вартості товару - протягом 3 -х банківських днів після фактичної реєстрації податкової накладної згідно з чинним законодавством України та наданням усіх документів, вказаних у п. 3.2, 3.7. договору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що укладення договору поставки має свої особливості, які допомагають відрізнити його від інших господарських договорів. Зокрема: за договором поставки товар придбавається для використання в господарській діяльності. А якщо суб`єкт господарювання вирішить реалізувати товари не суб`єкт господарювання, то здійснити це він повинен за правилами, установленими для договорів купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 ГК України); звичайно моменти укладання договору та його виконання не збігаються; для договору поставки характерні тривалість відносин і періодичність замовлень. Так, договір може бути укладений на рік, на строк більше року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо строк дії в договорі не визначено, він уважається укладеним на рік (ч.1 ст. 267 ГК України); договором може бути передбачена як поставка товару партіями в певні періоди (обумовлені строки), так і одноразова поставка (обумовлений строк)(ч. 4 ст. 267 ГК України); за угодою сторін у договорі може бути встановлений порядок відвантаження товарів будь-яким видом транспорту (ч. 5 ст. 267 ГК України).

Сторонами договору поставки виступають постачальник (продавець) і покупець, які є суб`єктами господарювання - юридичними особами або фізичними особами-підприємцями.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року є продавець - Фермерське господарство "Троянда" та покупець - Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (а.с. 14-21 т.1, а.с. 200-203 т.2).

Договір поставки укладається в простій письмовій формі, але за бажанням сторін може бути нотаріально засвідчений (ст. 208 ЦК України). Договір уважається укладеним із моменту його підписання сторонами, а якщо сторони вирішать засвідчити його нотаріально - тоді з моменту такого засвідчення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу сторін, що матеріалах справи наявні оригінал та засвідчена копія договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року, який підписаний його сторонами та скріплений відтисками печаток (а.с. 14-21 т.1, а.с.200-203 т.2).

Враховуючи приписи ст.208 ЦК договір купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року укладений у відповідні для даного договору формі.

При укладенні договору поставки сторони зобов`язані узгодити його істотні умови (ч.3 ст. 180 ГК України): предмет договору; ціну договору; строки та порядок поставки; якість товару (ст. 268 ГК України); гарантія якості товару та порядок пред`явлення претензій у зв`язку з недоліками поставленого товару; комплектність товару, що поставляється.

За угодою сторін у договорі поставки можуть бути встановлені й інші умови.

Предметом договору поставки може бути товар, який є в продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, отриманий) продавцем у майбутньому (ст. 656 ЦК України). Це може бути товар, визначений як родовими, так і індивідуальними ознаками.

Предмет поставки визначається шляхом відображення в договорі найменування, кількості та асортименту (номенклатури) товару.

Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх пайове співвідношення (асортименти, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами та розмірами вказується зі згоди сторін (ч. 2 ст. 266 ГК України).

Як зазначалось вище, предметом вищезгаданого договору є товар - ріпак, врожаю 2020 року.

Якість товару, що поставляється, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій техдокументації, що встановлює вимоги до якості товарів, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості (ч.1 ст. 268 ГК України).

Згідно п.5.2 договору, якість товару приймається за результатами лабораторних досліджень зернового складу, зазначеного у пункті 3.1 договору. У випадку поставки неякісного товару покупець має право на односторонню відмову від його приймання та оплати. Як арбітра з якості сторони погодили ДП "Укрметртестстандарт". Якість товару, визначена арбітром, вважається обов`язковою для обох сторін. Послуги арбітра сплачує винна сторона.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін(ст. 632 ЦК України).

Норми діючого законодавства визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, при цьому не містять заборони на встановлення ціни за товар у визначеному грошовому еквіваленті в іноземній валюті (статті 524, 533 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.2. договору сторони погодили залікову вагу/кількість та ціну товару, а також загальну вартість договору, яка становить з ПДВ 6 265 875,00 грн., що еквівалентно 232 500,00 доларів США.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його приймання або отримання товаросупровідних документів. Крім того, сторони можуть передбачити в договорі й інші способи оплати товару, зокрема передоплату, розстрочення або відстрочення платежу.

Порядок розрахунків за товар сторони передбачили в розділі 4. «Порядок розрахунків» договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року.

Договір поставки може бути укладений як на рік, так і на більш тривалий строк (ст. 267 ГК України).

Згідно п.7.1 договір набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін та діє до моменту виконання сторонами усіх своїх обов`язків за договором.

Відповідно до ч.4 ст.265 ГК України при укладанні договору поставки сторони можуть скористатися Правилами Інкотермс у будь-якій редакції, узгодженій у договорі, у тому числі і Правилами Міжнародної торговельної палати з використання строків для внутрішньої та міжнародної торгівлі в редакції 2010 року. Ці Правила визначають обов`язки сторін щодо перевезення товару від продавця до покупця, перевірки безпеки товару та розподілу витрат і ризиків між сторонами договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах DAP у відповідності до Інкотермс 2010/2020. За згодою покупця поставка товару також можлива на умовах EXW у відповідності до Інкотермс 2010.

Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України, за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Штрафні санкції , передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Пунктом 6.2 договору передбачена відповідальність, що у разі затримки поставки товару у заліковій вазі продавець сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості невчасно поставленого товару за кожен день прострочення.

Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, то згідно із ч. 4 ст. 231 ГК України вони застосовуються в розмірі, установленому договором. Розмір штрафу можна встановити за угодою сторін - у фіксованій сумі або у відсотках до суми невиконаної частини зобов`язання (наприклад, у розмірі 20 % суми заборгованості) (ч. 4 ст. 231 ГК України).

Пунктами 6.2.1, 6.2.2 договору передбачено, що у разі затримки поставки товару у заліковій вазі на строк понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту погодженого п.3.3 договору, продавець зобов`язується сплатити покупцю штраф у розмірі 10 (десять) % вартості непоставленого товару. У разі затримки поставки товару у заліковій вазі додатково на строк понад 30 (тридцять) календарних днів після прострочення згідно п.6.2.1 договору, продавець зобов`язується сплатити покупцю додатково штраф у розмірі 20 (двадцять)% вартості непоставленого товару.

Отже, колегією суддів встановлено, що договір купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року за формою і змістом відповідає вимогам закону.

Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Під підписанням договору розуміється підтвердження викладеної у тексті інформації шляхом написання під ним оригінального графічного знака, що притаманний лише конкретній особі.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Це може бути єдиний документ або декілька документів, що складаються окремо, але разом свідчать про досягнення згоди з усіх істотних умов договору (листи, телеграми, якими обмінялися сторони). Також допускається відтворення змісту правочину за допомогою сучасних технічних засобів передання інформації, без обмеження їх переліку (телетайпного, електронного тощо). Відповідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, наявність підписів має підтверджувати наміри учасників правочину, забезпечувати їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги посилається на те, що договір купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року з його сторони не підписано уповноваженою особою - головою фермерського господарства "Троянда" ОСОБА_1. Таким чином, останній вказує, що дана обставина свідчить, що сторонами не досягнуто згоди, не погоджено істотних умов вказаного договору, тобто правочин не було укладено.

Однак, колегія суддів вважає вказану позицію відповідача необґрунтованою, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

У постанові від 13.04.2016 року у справі № 3-291гс16 Верховний Суд України зазначив: «Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України. Отже, ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину».

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що відповідно до положень аналізу окремих питань судової практики, зокрема у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що суди, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину є законодавчо встановленою підставою для визнання такого правочину недійсним.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 Цивільного кодексу України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року в справі №910/19179/17.

Зі змісту норми частини першої статті 241 Цивільного кодексу України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину.

Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 910/18812/17, від 8 липня 2019 року в справі №910/19776/17.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 2 квітня 2019 року зі справи № 904/2178/18.

При цьому, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року зі справи № 910/8794/16.

Відповідно до частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав і обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів і закону.

Згідно ч.3 ст. 4 Закону України "Про фермерське господарство" голова фермерського господарства укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України.

Як вбачається з оригіналу договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року зі сторони Фермерського господарства "Троянда" даний договір підписаний головою Фермерського господарства "Троянда" ОСОБА_1. (а.с. 200-203 т.2).

Доказів на спростування того, що вищевказаний договір не підписаний головою Фермерського господарства "Троянда" ОСОБА_1. відповідач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав та матеріали справи вказані докази не містять.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач на виконання умов пункту 3.2 договору передав позивачеві документи, а саме: банківські реквізити ФГ "Троянда", копію паспорта ОСОБА_1 , копію ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , копію витягу з ЄДРПОУ станом на 11.07.2020, копію довідки з ЄДРПОУ від 05.02.2013, копію статуту ФГ "Троянда", копію фінансової звітності за 2019 рік, копію свідоцтва про державну реєстрацію, копію свідоцтва платника ПДВ, копію звіту про посівні площі форми 4-сг від 30.06.2020, копію звіту про площі сільськогосподарських культур форми 29-сг від 17.12.2019, копію звіту про збирання урожаю форми 37-сг від 01.07.2020. На всіх зазначених копіях документів проставлено печатку ФГ "Троянда" (а.с. 34-76 т.1).

Крім того, відповідач вважає, що однією із підстав вважати договір купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року неукладеним є те, що вказаний договір скріплено печаткою ФГ "Троянда" №1. На підтвердження вказаних обставин посилається на наказ ФГ "Троянда" від 01.03.2020 №01/20 «Про закріплення печатки №1», відповідно до якого печатка ФГ "Троянда" №1 закріплена за виконавчим директором Варютою С.В та призначена для використання прийняття та відпуску матеріальних цінностей (а.с. 159 т.1).

Однак, колегія суддів таке твердження відповідача вважає безпідставним, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 58-1 ГК України, суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Відповідно до п. 1, 5, 9, 10 розділу 3 Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 р. N 1000/5 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом.

На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Облік усіх печаток та штампів, що застосовуються в установі, ведеться у журналі за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Видача печаток, штампів посадовим особам здійснюється під підпис у відповідному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за цих обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у цій справі, чи ні). Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 р. у справі №910/6216/17 та від 05.12.2018 р. у справі №915/878/16.

В даному випадку матеріали справи свідчать про наявність відбитку печатки відповідача - ФГ "Троянда" №1 на договорі купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року, відтак, з огляду на зазначене, відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печаток, зокрема, при нанесенні їх відбитків на договорах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відтиск печатки ФГ "Троянда" №1 на договорі купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року є свідченням участі ФГ "Троянда", як юридичної особи, у здійсненні господарської операції за цим договором щодо відпуску матеріальних цінностей.

В свою чергу, матеріали справи не містять доказів того, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа, тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що печатка використовувалась поза волею відповідача.

Також в матеріалах справи відсутні докази проведення службового розслідування щодо порушення правил обліку, зберігання і використання печаток і штампів у фермерському господарстві. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах.

В матеріалах справи також відсутній вирок суду, яким підтверджується факт незаконного використання іншими особами печатки господарства - ФГ "Троянда" №1, що виключає можливість прийняття відповідних тверджень відповідача в якості доказів, якими спростовується факт неукладення договору.

При цьому, саме по собі звернення голови ФГ "Троянда" до Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за ст.358 КК України, вже після звернення позивача до суду з даним позовом, також не підтверджує факт використання печатки поза волею відповідача, її підробку чи втрату, в матеріалах справи не міститься доказів притягнення до відповідальності винної особи за незаконне використання печатки господарства.

Крім того, твердження відповідача про те, що договір датовано 06 липня 2020 року, однак електронний лист з примірником (проектом) договору позивач направив відповідачу лише 07 липня 2020 року не спростовують доводів позивача, оскільки визначення дати договору відноситься до сфери розсуду сторін та відповідає принципу свободи договору (стаття 627 ЦК України). Дата, що зазначена в оригіналі договору (06.07.2020) (а.с. 200-203 т.2), поряд із назвою та номером договору відноситься до реквізитів договору, що дозволяє відрізняти конкретний договір з поміж інших правовідносин. Як видно з аналізу норм цивільного законодавства, зокрема статей 631, 640 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення, однак сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Окрім цього, якщо для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. А отже дата договору зазначена в його реквізитах не обов`язково повинна точно співвідноситися з моментом укладення цього договору.

Відповідно до ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

17.10.2019 р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018.р у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 р. суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 р. у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 р. у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

З урахуванням стандарту "вірогідності доказів" судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що частина документів переданих відповідачем позивачу на виконання пункту 3.2. договору містять дати, що передують або є близькими до дати яка зазначена у договорі як дата його укладення. Зокрема це стосується копії витягу з ЄДРПОУ станом на 11.07.2020, копії звіту про посівні площі форми 4-сг від 30.06.2020, копії звіту про збирання урожаю форми 37-сг від 01.07.2020 (а.с. 34-76 т.1). Такі обставини підтверджують передачу документів відповідачем позивачу саме на виконання пункту 3.2. договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06.07.2020.

Таким чином, застосовуючи стандарт "вірогідності доказів" судова колегія дійшла висновку, що обставини та письмові докази у даній справі свідчать про наявність волевиявлення ФГ "Троянда" спрямованого на укладення договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року. Вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто в момент вчинення правочину були дотримані вимоги частин 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку що позивач правомірно звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з ФГ "Троянда" 383 261,92 грн. пені, 1 267 125,00 грн. 20% штрафу, що нараховані з посиланням на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпака № від 06 липня 2020 року у строк до 15.08.2020 року.

Щодо поданого позивачем для долучення до матеріалів справи висновку експерта Кривошеїної О.П. (Українського центру судових експертиз) за результатами проведення почеркознавчої експертизи №1-08/04 від 08 квітня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з нормами статті 98 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затверджена наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5)) почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи.

Згідно з приписами статті 7 Закону України "Про судову експертизу", виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Всупереч вищенаведеним обставинам позивач звертаючись з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів не надав суду доказів, що підтверджують належність Українського центру судових експертиз до державних спеціалізованих установ, що мають право на здійснення судово-експертної діяльності.

Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Український центр судових експертиз є товариством з обмеженою відповідальністю, інформація щодо приналежності до числа державних спеціалізованих установ відсутня.

Згідно з правилами статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правомірним неприйняття судом першої інстанції висновка експерта №1-08/04 від 08 квітня 2021 року, як допустимого доказу.

Заяви свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в яких останні повідомляють обставини щодо укладеності/неукладеності договору купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпаку від 06 липня 2020 року № колегія суддів вважає недопустимими доказами у даній справі, враховуючи наступне.

Частина перша статті 180 ГК України визначає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною першою статті 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 ГК України).

Загальним наслідком недодержання вимоги закону про письмову форму правочину є обмеження доказів, які допускається наводити в разі заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин. Допустимими є письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису та інші докази. Недопустимими є свідчення свідків.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №910/23097/17.

Отже, наявність оригіналу договору, підписаного сторонами та скріпленого печатками у даній справі спростовує доводи скаржника, щодо недійсності чи неукладеності вказаного правочину.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням частини першої статті 218 ЦК України, не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитись свідченнями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину, для якого законом встановлено письмову форму.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Враховуючи висновки Верховного Суду та зазначені положення визначені ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, за якою на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах, не можуть встановлюватися на підставі показань свідків обставин укладеності/неукладеності договору купівлі - продажу майбутнього врожаю ріпаку від 06 липня 2020 року №.

Приписами ч.1 ст.530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У силу вимог ч.ч. 1, 6, 7 ст.193 ГК України, які кореспондуються зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 ГК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

При цьому згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Відповідно до 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначалось вище, пунктом 6.2. договору сторони узгодили міру відповідальності продавця у разі затримки поставки товару у заліковій вазі, зокрема сплату пені в розмірі 0,1 % від вартості невчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а також сплату штрафу у розмірі 10 % вартості непоставленого товару (у разі затримки поставки товару на строк понад 15 днів) та сплату штрафу у розмірі 20 % вартості непоставленого товару (у разі затримки поставки товару на строк понад 30 днів).

Вирішуючи питання щодо одночасного стягнення штрафу у розмірі 10 % та 20 % вартості непоставленого товару в залежності від кількості днів затримки поставки товару суд враховує наступні висновки Великої палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.06.2021 у справі №910/12876/19:

"7.45. Однак стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки, як уже зазначалося вище, з установлених судами обставин справи вбачається, що відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором підряду на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 10 календарних днів.

7.46. Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

7.47. Тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу за прострочення виконання робіт з впровадження цілісного програмного продукту, затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів; у решті штрафу слід відмовити."

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи встановлену Великою Палатою Верховного Суду обставину, щодо неможливості одночасного стягнення штрафів у розмірі 10 % та 20 % вартості непоставленого товару в залежності від кількості днів затримки поставки товару, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 10% вартості непоставленого товару в сумі 633 562,50 грн.

Водночас враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт затримки продавцем поставки товару у заліковій вазі на строк понад 30 календарних днів суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги позивача щодо стягнення пені та штрафу у розмірі 20 % вартості непоставленого товару є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та нормам чинного законодавства.

Під час перевірки наданого позивачем розрахунку пені суд апеляційної інстанції враховує, що положення ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" не обмежують нарахування пені в спірних правовідносинах, оскільки пеня застосовується за невиконання негрошового зобов`язання.

Здійснивши обрахунок штрафних санкцій судом апеляційної інстанції не виявлено арифметичних помилок.

Враховуючи вищевикладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача 383 261,92 грн. пені та 1 267 125,00 грн. 20 % штрафу.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч. 1 ст. 231 ГК України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №922/4294/19.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував правову позицію, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вказаний правовий висновок Конституційного Суду України знаходить своє відображення і в практиці Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 16.03.2021 р. у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Разом з цим, відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 р. у справі №902/538/18.

Враховуючи викладені обставини та виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, а також відсутність доказів понесення позивачем збитків у зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру штрафних санкцій (пені та 20 % додаткового штрафу) до 50 %. (п`ятдесят) відсотків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Фермерського господарства "Троянда" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі №918/208/21 слід задовольнити частково. Рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі №918/208/21 в частині стягнення з Фермерського господарства "Троянда" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 383 261 грн. 92 коп. пені та 1 267 125 грн. 00 коп. 20% штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення: "Стягнути з Фермерського господарства "Троянда" (35610, Рівненська область, Дубенський район, село Сатиїв, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вул. Богдана Хмельницького 43, ) - 191 630,96 грн. пені та 633 562,50 грн. 20% штрафу. В частині стягнення з Фермерського господарства "Троянда" (35610, Рівненська область, Дубенський район, село Сатиїв, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вул. Богдана Хмельницького 43, ) - 191 630,96 грн. пені та 633 562,50 грн. 20% штрафу, відмовити.". В іншій частині рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі №918/208/21 слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 9 статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Троянда" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі №918/208/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі №918/208/21 в частині стягнення з Фермерського господарства "Троянда" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 383 261 грн. 92 коп. пені та 1 267 125 грн. 00 коп. 20% штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення:

"Стягнути з Фермерського господарства "Троянда" (35610, Рівненська область, Дубенський район, село Сатиїв, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вул. Богдана Хмельницького 43, ) - 191 630,96 грн. пені та 633 562,50 грн. 20% штрафу.

В частині стягнення з Фермерського господарства "Троянда" (35610, Рівненська область, Дубенський район, село Сатиїв, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вул. Богдана Хмельницького 43, ) - 191 630,96 грн. пені та 633 562,50 грн. 20% штрафу, відмовити."

В іншій частині рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі №918/208/21 залишити без змін.

3. Справу №918/208/21 повернути Господарському суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "12" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.