ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" жовтня 2021 р.м. Одеса справа № 916/1295/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.

за участі секретаря судового засідання Потребенко О.М.

розглянувши справу № 916/1295/21

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" /, адреса - 65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5, e-mail: /

до відповідача: житлово-будівельного кооперативу "Портовик-Судноремонтник" /, адреса - 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 5/

про стягнення 266 049,33 грн

за участі представників сторін:

від позивача: Масіна В.П., довіреність № 1189 від 10.03.21р.;

від відповідача: Крижевський А.С., ордер № ВН1051338 від 05.07.21р.

ВСТАНОВИВ:

12.05.2021 року товариство з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 1340/21/ до житлово-будівельного кооперативу "Портовик-Судноремонтник" про стягнення боргу за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.10.2019 року по 01.02.2021 року у розмірі 266 049,33 грн та судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору на послуги водопостачання та водовідведення № 4018/1 від 01.11.2000 року.

Позов пред`явлено на підставі ст. 55 Конституції України, ст.ст. 20, 193 ГК України, ст.ст. 16, 509, 526, 629, 901, 903 ЦК України.

Ухвалою суду від 17.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 916/1295/21; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

05.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив /вх. № 18133/21/, в якому відповідач визнає позовні вимоги про стягнення боргу за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.10.2019 року по 01.02.2021 року у розмірі 266 049,33 грн та судового збору. При цьому відповідач просить розстрочити виконання рішення у справі та стягнути з відповідача щомісячно 22 170,00 грн до повного погашення заборгованості (із розрахунку 266 049,33 грн/12 міс. = 22 170,7775 грн). В обґрунтування клопотання про розстрочку виконання рішення відповідач посилається на те, що ЖБК є неприбутковою організацією.

Ухвалою суду від 12.07.2021 року постановлено справу № 916/1295/21 розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 08.09.2021 р. о 09:30 год.

29.07.2021 року на адресу суду надійшли заперечення позивача на клопотання про розстрочку виконання рішення /вх. № 20215/21/. Позивач зауважує, що надана відповідачем довідка АТ КБ «Приват Банк» від 05.07.2021 року не підтверджує загальне тяжке матеріальне становище відповідача, що може унеможливити виконання рішення.

08.09.2021 року на адресу суду надійшла заява відповідача про відкладення судового засідання на іншу дату /вх. № 23621/21/.

У підготовчому засіданні 08.09.2021 року судом оголошено протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 23.09.2021 року на 12:30 год.

08.09.2021 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача /вх. № 23622/21/, в якому відповідач конкретизує графік погашення заборгованості у випадку розстрочки виконання рішення.

У підготовчому засіданні 07.10.2021 року судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті; судове засідання призначено на 13.10.2021 року о 10:30 год.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. При цьому представник заперечував проти задоволення клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення.

Представник відповідача у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на задоволенні клопотання про розстрочку виконання рішення.

Статтею 42 ГПК України визначено перелік прав та обов`язків учасників справи.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 4 ст. 191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши представників сторін, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у порядку ч. 4 ст. 191 ГПК України, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні при безпосередньому дослідженні доказів, 01.11.2000 року між ЖБК «Портовик-Судноремонтник» та КП «Одесводоканал» укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення № 4018/1.

Відповідно до рішення сесії Одеської міської ради № 2038-XXIV від 17.12.2003 та договору оренди цілісного майнового комплексу, КП «Одесводоканал» реорганізовано шляхом приєднання до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс».

ТОВ «Інфокс» є правонаступником всіх прав та зобов`язань КП «Одесводоканал» (п. 1.5 договору оренди), що підтверджується п. 1.1 його Статуту. Для здійснення господарсько-виробничої діяльності по експлуатації цілісного майнового комплексу водопровідно-каналізаційного господарства була створена філія „Інфоксводоканал", що діє на підставі Положення про філію.

Як вбачається з п. 2.1 Договору та Додаткової угоди від 19.02.2010 до Договору Позивач та Відповідач зобов`язуються керуватися "Правилами користування системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України", затвердженими наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008 № 190, Законом України "Про питну воду та питне водопостачання", Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та іншими нормативними актами, прийнятими у встановленому порядку.

Судом встановлено, що згідно Правил № 190 та Договору Філія "Інфоксводоканал" надавала та надає ЖБК "Портовик-Судоремонтник" послуги з водопостачання та водовідведення.

Відповідно до п. 10 Додаткової угоди від 19.02.2010 до Договору він діє з моменту укладення до 31.12.2015 року. Договір в частині надання послуг водопостачання та водовідведення вважається продовженим на наступні 5 (п`ять) років, якщо за місяць до його припинення Сторони не дійдуть згоди внести зміни або припинити його дію. З огляду на те, що жодної домовленості між Сторонами про припинення дії Договору в обумовлені договором терміни не було, тому вказаний Договір є діючим та таким, який підлягає виконанню.

Згідно п. 1.1 Договору Виробник надає послуги з подачі питної води та прийому стічних вод на об`єкти Споживача відповідно до дислокації об`єктів.

Пункт 1.2 цього ж Договору передбачає обов`язок Відповідача своєчасно сплачувати надані йому послуги водопостачання та водовідведення.

Пунктами 3.1, 3.2, 3.3 Договору встановлено, що облік спожитої води здійснюється за показниками приладів обліку води, встановлених на об`єктах відповідача у відповідності до дислокації. Сплата за послуги водопостачання та водовідведення проводяться щомісячно до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Заявника. Оплата здійснюється за тарифами, затвердженими у встановленому порядку.

Підпунктом 2.3.8 Договору та п. 7 Додаткової угоди від 19.02.2010 ЖБК "Портовик-Судоремонтник" зобов`язано щомісячно, за встановленою формою з 19-го по передостанній робочий день місяця у письмовій формі, надавати відомості про водоспоживання своїх об`єктів. При їх ненаданні у строк проводиться розрахунок відповідно до Правил № 190.

Судом встановлено, що відповідно до умов Договору розрахунок заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.10.2019 по 01.02.2020 здійснювався Позивачем відповідно до показників приладу обліку води, що підтверджується актами контрольних зйомок № 17277 від 08.09.2020, № 23469 від 22.10.2020, № 200/01 від 16.01.2021, за середньодобовими витратами за попередні два розрахункові місяці, та за тарифами, затвердженими Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1250 від 23.10.2018, № 283 від 04.02.2020 та № 2499 від 16.12.2020 року.

04.02.2021 року філією "Інфокс водоканал" було надіслано відповідачу досудове попередження № 71485 від 01.02.2021 року.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не виконував у повному обсязі свій обов`язок щодо оплати отриманих послуг водопостачання та водовідведення, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за період з 01.10.2019 по 01.02.2021 у розмірі 266 049,33 грн.

Оскільки, відповідач не здійснив оплату за договором у повному обсязі у строк, визначений у договорі, то суд приходить до висновку, що права інтереси позивача порушені, що призвело до звернення позивача до суду за захистом.

Положеннями ст. 526 ЦК України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 ГК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом.

Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом.

За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проаналізувавши встановлені обставини, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" підлягають задоволенню у повному обсязі, так як обґрунтовані та доведені.

Стосовно клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення, господарський суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

В силу статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.

За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. При цьому розстрочення є можливим при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками, декілька індивідуально визначених речей тощо).

На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява № 60858/00).

Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.

Розстрочення виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача.

Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Даний висновок господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.09.2020 у справі №905/30/16, від 14.07.2020 у справі №908/1884/19 та від 16.01.2020 у справі №910/1820/19.

Водночас чинним законодавством України не передбачено вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки, натомість встановлено лише критерії для визначення таких обставин. Зокрема, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочення виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан; стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Крім того, обставини, за яких виконання рішення неможливе, повинні існувати насправді, в реальності, та безпосередньо перешкоджати його виконанню в строки, в обсязі та в порядку, визначені у рішенні, а тому не є підставами для надання відстрочки або розстрочення виконання рішення обставини, які зумовлені суб`єктивним фактором і неправомірною поведінкою самого боржника.

З огляду на вищезазначене, господарський суд зауважує на тому, що розстрочення виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на підтвердження відомостей про свій скрутний майновий стан до заяви про розстрочення виконання рішення було додано Статут ЖБК «Портовик-Судноремонтник», бухгалтерську довідку ЖБК «Портовик-Судноремонтник» вих. № 05/07/21/1 від 05.07.2021 року за період 01.03.2021 року, банківську виписку АТ КБ «Приват Банк» від 05.07.2021 року, платіжне доручення про сплату заборгованості від 14.01.2021 року та 16.06.2021 року. Також відповідачем надано бухгалтерську довідку ЖБК «Портовик-Судноремонтник» вих. № 23/09/21 від 23.09.2021 року за період 01.06.2021 року по 31.08.2021 року.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши встановлені обставини господарський суд приходить до висновку про наявність обставин, що утруднюють одномоментне виконання відповідачем рішення суду у даній справі.

За таких обставин, враховуючи відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні його діяльності чи завдання останньому збитків в результаті розстрочення виконання судового рішення у даній справі, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви житлово-будівельного кооперативу "Портовик-Судноремонтник" про розстрочення виконання у запропонований відповідачем спосіб, що є адекватним проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами законодавства, яке регулює порядок виконання судових рішень, у тому числі і можливість розстрочення їх виконання.

Судом встановлено, що позивач при пред`явлені позову сплатив судовий збір у розмірі 3 990,74 грн., що вбачається із платіжного доручення № 41062 від 29.04.2021 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З урахування вказаного, враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" у повному обсязі у зв`язку із визнанням відповідачем позовних вимог, суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору, а саме у розмірі 1 995,37 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 995,37 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 130, 191, 237-241 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" - задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з житлово-будівельного кооперативу "Портовик-Судноремонтник" /, адреса - 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 5/ на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" /, адреса - 65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5, e-mail: / борг за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.10.2019 року по 01.02.2021 року у розмірі 266 049,33 грн. /двісті шістдесят шість тисяч сорок дев`ять гривень 33 копійок/ з наданням розстрочки шляхом сплати заборгованості протягом одинадцяти місяців по 22 171,00 грн. та в дванадцятий місяць - 22 168,33 грн. протягом 1 календарного року з дня ухвалення рішення.

3. Стягнути з житлово-будівельного кооперативу "Портовик-Судноремонтник" /, адреса - 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 5/ на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" /, адреса - 65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5, e-mail: / судовий збір у розмірі 1 995,37 грн. /одна тисяча дев`ятсот дев`яносто п`ять гривень 37 копійок/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 22 жовтня 2021 р.

Суддя Н.Д. Петренко