ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3326/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Форсоліт", м. Харків
про стягнення 15979,41 грн.
за участю представників учасників справи:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Форсоліт", в якому просить суд стягнути з відповідача 42624,93 грн., з яких: 18308,50 грн. основний борг, 13476,62 грн. пеня, 6341,95 грн. штраф, 3380,37 грн. інфляційні втрати, 1117,49 грн. три проценти річних. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором №020919/1 від 02.09.2019 щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 25.08.2021 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 23.09.2021 о 10:15.

07.09.2021 позивачем до суду була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом 23.09.2021. У поданій заяві позивач вказує на те, що після подачі позову до суду відповідачем, 27.08.2021, була повністю оплачена сума основної заборгованості у розмірі 18308,50 грн., у зв`язку з чим позивач зменшує свої позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 24316,43 грн., з яких: 13476,62 грн. пеня, згідно п. 7.2 договору; 6341,95 грн. штраф, згідно п. 7.2 договору; 3380,37 грн. інфляційні втрати та 1117,49 грн. три проценти річних.

22.09.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову в частині стягнення 9748,25 грн. пені. В обґрунтування заперечень вказує на те, що розрахунок пені здійснений позивачем без урахуванням вимог ст. 343 ГК України (розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня). Розподіл судових витрат відповідач просить суд здійснити пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач, враховуючи стислі строки для підготовки до судового засідання та заперечень проти частини позовних вимог, зайнятістю адвоката відповідача, а також з метою недопущення затягування строків розгляду справи, просить суд розглядати справу за відсутності відповідача із врахуванням наданого відзиву.

Ухвалою суду від 23.09.2021, занесеною до протоколу судового засідання, судове засідання було відкладено на 19.10.2021 о 09:10.

18.10.2021 до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 15979,41 грн., з яких: 5139,60 грн. пеня, згідно п. 7.2 договору; 6341,95 грн. штраф, згідно п. 7.2 договору; 3380,37 грн. інфляційні втрати та 1117,49 грн. три проценти річних. Ухвалою суду від 19.10.2021, занесеною до протоколу судового засідання, дана заява була прийнята судом до розгляду.

18.10.2021 до суду від позивача надійшло клопотання, в якому він просить суд розглянути справу за відсутністю представника позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе вказане клопотання задовольнити, оскільки брати участь у судовому засіданні, відповідно до ст. 42 ГПК України, є правом учасника справи, а не обов`язком, а обов`язковість явки в судове засідання представника позивача судом не визнавалась.

18.10.2021 до суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату. В обґрунтування клопотання вказує на те, що представник відповідача не можу з`явитися у судове засідання через хворобу з яскраво вираженими ознаками гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Розглянувши подане клопотання, суд вказує на наступне.

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Господарський суд зазначає, що за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України" суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Відповідно до приписів ст. 202 ГПК України відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Суд зауважує, що до клопотання про відкладення розгляду справи від 18.10.2021, представником відповідача не додано жодного доказу на підтвердження викладених у заяві обставин. Крім того, у клопотанні про відкладення судового засідання представником відповідача не вказано про необхідність надання відповідачем нових доказів у справі, а явка представника відповідача у судові засідання обов`язковою судом не визнавалась. Процесуальний строк встановлений для розгляду цієї справи спливає 24.10.2021.

Отже, враховуючи викладене та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами, оскільки вони містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

02.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім "ПК Індустрія (позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Форсоліт" (відповідач, покупець) був укладений договір поставки №020919/1.

Згідно пункту 1.1. договору, продавець, у порядку і на умовах, визначених цим договором, зобов`язується поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти та своєчасно оплатити підшипники, ГТВ, кільця стопорні, ланцюги приводні, манжети та іншу продукцію виробничо-технічного призначення партіями, в асортименті, кількості і за цінами, вказаними у рахунках.

Відповідно до п. 2.1 договору, загальна сума цього договору визначається як вартість товару, переданого продавцем відповідно до узгоджених рахунків цього договору.

Товар поставляється партіями. Асортимент і кількість виробів у партії узгоджуються між продавцем і покупцем та вказуються у видаткових накладних (пункт 3.1. договору).

У пункті 4.1. договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату кожної партії товару по відповідному рахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця протягом 30 банківських днів з моменту відвантаження товару.

Відповідно до п. 6.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020.

На виконання умов вказаного договору, позивачем за період з 05.09.2019 по 06.10.2020 відповідачу був поставлений товар на загальну суму 126251,28 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи рахунками на оплату, видатковими та податковими накладеними.

Проте, відповідач в порушення умов договору за поставлений позивачем товар розрахувався не у повному обсязі та з порушенням строків оплат, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 19.08.2021 становила 18308,50 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Як зазначалося вище по тексту рішення, 07.09.2021 позивачем до суду була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом 23.09.2021. У поданій заяві позивач вказує на те, що після подачі позову до суду відповідачем, 27.08.2021, була повністю оплачена сума основної заборгованості у розмірі 18308,50 грн., у зв`язку з чим позивач зменшує свої позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 24316,43 грн., з яких: 13476,62 грн. пеня, згідно п. 7.2 договору; 6341,95 грн. штраф, згідно п. 7.2 договору; 3380,37 грн. інфляційні втрати та 1117,49 грн. три проценти річних. 18.10.2021 позивачем до суду була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом 19.10.2021. У поданій заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 15979,41 грн., з яких: 5139,60 грн. пеня, згідно п. 7.2 договору; 6341,95 грн. штраф, згідно п. 7.2 договору; 3380,37 грн. інфляційні втрати та 1117,49 грн. три проценти річних.

Отже предметом розгляду справи, є вимога позивача про стягнення з відповідача 5139,60 грн. пені, згідно п. 7.2 договору; 6341,95 грн. штрафу, згідно п. 7.2 договору; 3380,37 грн. інфляційних втрат та 1117,49 грн. трьох процентів річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. (Аналогічна норма міститься і у статті 526 ЦК України). До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін .

Згідно частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми трьох процентів річних, відповідно до наданого позивачем розрахунку, у розмірі 1117,49 грн. за кожною видатковою накладною за заявлений позивачем період та інфляційних втрат у розмірі 3380,37 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом враховано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача пені у сумі 5139,60 грн. та штрафу у розмірі 6341,95 грн., відповідно до пункту 7.2. договору, суд зазначає наступне.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України, а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2 договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань добросовісна сторона має право стягнення упущеної вигоди, пені (штрафної неустойки) у розмірі 0,1 % від суми невиконаних зобов`язань, за кожен день прострочення виконання зобов`язань. За прострочення зобов`язань понад 60 днів винна сторона сплачує добросовісній стороні додатково штраф у розмірі 10% від суми невиконаного у строк зобов`язання.

У п. 7.3 договору, сторони узгодили, що строк нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим договором не обмежується строком, встановлений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України. Штрафні санкції за прострочення зобов`язань за цим договором нараховуються до моменту належного виконання відповідного зобов`язання або до моменту звернення кредитора до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій, в залежності від того, яка обставина настане раніше. До вимог про стягнення штрафних санкцій за договором не застосовується строк позовної давності, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України. Також сторони погодили, що кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій (неустойки) за цим договором в межах строку загальної позовної давності, встановленою статтею 257 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з розрахунку позивача, останнім нараховані пеня та штраф за загальний період за кожною видатковою накладною з урахуванням часткових оплат, відповідно до умов пункту 7.2. договору.

Перевіривши правильність нарахування пені та штрафу, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд відхиляє контррозрахунок пені зроблений відповідачем, оскільки він здійснений без врахування вимог п. 4.1 договору, а саме: щодо здійснення оплати поставленого товару протягом 30 банківських (не календарних) днів.

Частинами 1, 2 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі як обґрунтованого та не спростованого відповідачем.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем надано до суду розрахунок суми судових витрат які позивач поніс, в якому зазначено, що судовий збір за подання позовної заяви складає 2270, 00 грн., витрати пов`язані з розглядом справи: на професійну правничу допомогу складають 6000,00 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, для вирішення питання про повернення судового збору у розмірі 1419,01 грн. внаслідок зменшення розміру позовних вимог, позивачу необхідно звернутись до суду з відповідним клопотанням.

Відповідно до частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, останнім було надано до суду договір №17 про надання правничої (правової) допомоги від 17.08.2021 укладений між ТОВ "ТД "ПК Індустрія" та адвокатським бюро "Антона Потерайла", рахунок на оплату №1808001 від 18.08.2021, платіжне доручення №1663 від 18.08.2021 на суму 6000,00 грн., акт здавання-прийому наданої правничої (правової) допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги №17 від 17.08.2021, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2407 від 23.10.2018 на ім`я адвоката Потерайло А.М., ордер серії ВІ №1054181 від 18.08.2021 та роздруківка з веб-сайту Національна асоціація адвокатів України.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тобто витрати на послуги адвоката мають бути фактично понесеними та підтвердженими належними фінансовими документами.

Колегія суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду у своїй постанові від 05.02.2019 у справі №906/194/18 та постанові від 14.11.2018 у справі №910/8682/18 зауважила, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. В даному випадку витрати позивача на послуги адвоката в заявленому розмірі 6000,00 грн. підтверджені належними документами, копії яких наявні у матеріалах справи № 922/3326/21.

Враховуючи викладене, а також те, що факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи, вони є співрозмірними щодо ціни позову, ступеня складності спору та витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги, те, що відповідач будь-яких заперечень стосовно розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, відповідних доказів суду не надав, в порядку, визначеному пунктом 5 статті 126 ГПК України не звертався до суду з клопотанням про їх зменшення, суд дійшов висновку про необхідність розподілу судових витрат виходячи з суми сплачених позивачем витрат на послуги адвоката у розмірі 6000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 549, 610-612, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Форсоліт" (61124, м. Харків, вул. Каштанова, 29, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, 6, літ. Д-1, ) - 5139,60 грн. пені, 6341,95 грн. штрафу, 3380,37 грн. інфляційних втрат, 1117,49 грн. три проценти річних, 850,99 грн. судового збору та 6000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, 6, літ. Д-1, ).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Форсоліт" (61124, м. Харків, вул. Каштанова, 29, ).

Повне рішення підписано 21 жовтня 2021 року.

Суддя О.В. Погорелова