ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"04" жовтня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2163/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання Пелехатій А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Єрмоленко Д.Ю.;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрно-хімічна компанія» (03040, м. Київ, вул. Стельмаха, 6 а, );

до відповідача: Фермерського господарства «ДНІСТРОВСЬКЕ 2004» (67642, Одеська обл., Біляївський р-н, с. Яськи, вул. Фрунзе, буд. 135, );

про стягнення 96 754,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 26.07.2021 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрно-хімічна компанія» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №2246/21) до відповідача Фермерського господарства «ДНІСТРОВСЬКЕ 2004», в якій просить суд стягнути з останнього основний борг у розмірі 83 100,60 грн., інфляційні втрат у розмірі 9 507,86 грн. та 3% річних у розмірі 4 145,92 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» поставила ФГ «ДНІСТРОВСЬКЕ 2004» товар на суму 147 375,60 грн. відповідно до накладної №12/19 від 27.04.2019 року, однак відповідачем не сплачено заборгованість за вказаною накладною у повному розмірі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.08.2021 року було відкрито провадження у справі №916/2163/21 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 20.08.2021 р. о 16:15.

У судовому засіданні 20.08.2021 року суд ухвалою у протокольній формі оголосив перерву у розгляді справи до 22.09.2021 року о 16:00.

У судовому засіданні 22.09.2021 року суд ухвалою у протокольній формі оголосив перерву для розгляду справи по суті до 04.10.2021 року о 12:45.

29.09.2021 року судом отримано від ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» пояснення по справі (вх. ГСОО №25441/21), в яких позивач вказує, що 27.04.2019 р. Позивачем було продано Відповідачу 100 л. засобу захисту рослин «Авіатор», що підтверджується підписаною сторонами Накладною № 12/19 від 27.04.2019 р., у зазначеній накладній міститься посилання як на підставу її виписки «відповідно до Договору № 12/12/04 від 04.04.2019 р.». та у призначені платежу від 25.10.2019 р., Відповідач посилається на Договір № 12/6 без зазначення дати договору. Однак, як зазначає позивач, Договір поставки № 12/12/04 від 04.04.2019 р. між позивачем та відповідачем не укладалися, будь-яких інших укладених між сторонами договорів (в т.ч. договору № 12/6), також не існує, посилання продавця в накладній на договір є виключно друкарською помилкою (опискою).

04.10.2021 року в судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, між тим, про розгляд справи, про дату, час та місце судових засідань повідомлялися належним чином шляхом направлення ухвал на юридичну адресу Фермерського господарства «ДНІСТРОВСЬКЕ 2004», які ним не були отримані, що вбачається з повернутих поштових повідомлень, які містяться в матеріалах справи. Отже, судом було здійснено всі можливі заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, про дату, час та місце судових засідань. Водночас, суд зазначає, що відповідачем не було висловлено свою позицію щодо суті справи, на підставі чого суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до п. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У судовому засіданні 04.10.2021 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив, що повний текст рішення буде складено 11.10.2021 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив:

27.04.2019 року ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» поставила ФГ «Дністровське» засоби захисту рослин, а саме 100 л. «Авіатор», що підтверджується підписаною сторонами Накладною № 12/19 від 27.04.2019 р. на загальну суму 147 375,60 грн.

ФГ «Дністровське» було здійснено часткову оплату отриманого товару, зокрема 24.03.2019 р. ФГ «Дністровське-2004» було перераховано на рахунок ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» кошти в розмірі 29 475, 00 грн., 25.10.19 р. - 14 800,00 грн., 13.11.2019 р. - 10 000,00 та 15.11.2019 р. - 10 000,00 грн., в сумі 64 275,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок по банківському рахунку позивач.

Разом з тим, суд звертає увагу, що зі змісту вищезазначеної накладної вбачається посилання на Договір поставки №12/12/04 від 04.04.2019 року, а також в копіях банківських виписок за 23.04.2019 року в призначенні платежу відповідачем вказано «за засоби захисту рослин згідно рахунку №12/33 від 23.04.2019 року» та за 25.10.2019 року відповідач вказує у призначенні платежу на Договір № 12/6. Однак, позивачем не було зазначено про наявність вказаних документів та не долучено до матеріалів справи.

З цього приводу позивачем в поясненнях по справі зазначено, що між ним та відповідачем не укладалося ніяких договорів, в тому числі Договір поставки №12/12/04 від 04.04.2019 року та Договір № 12/6.

Враховуючи, що відповідачем не доведено протилежного, доходить висновку про помилковість зазначення в накладній № 12/19 про Договір поставки №12/12/04 від 04.04.2019 року та в призначеннях платежів щодо Договору № 12/6.

22.06.2021 року ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» направила ФГ «Дністровське-2004» претензію за вих.№53, якою було повідомлено відповідача про наявну станом на 22.06.2021 року заборгованість у розмірі 83 100,60 та встановлено строк до 30.06.2021 року для повної сплати вказаної заборгованості. Відправлення вказаної претензії підтверджується копією поштового рекомендованого повідомлення про вручення його відповідачу 26.06.2021 року та фіскальним чеком Укрпошти про оплату послуг поштового зв`язку.

Між тим, як зазначає позивач станом на 26.07.2021 року, відповідач не погасив заборгованість за накладною № 12/19, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з ФГ «Дністровське-2004» основного боргу у розмірі 83 100,60 грн., інфляційних втрат у розмірі 9 507,86 грн. та 3% річних у розмірі 4 145,92 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 270, 00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом (ч. 1 ст. 43 ГК).

Водночас ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України передбачає, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Крім того, одним із загальних принципів господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом (ст. 6 Господарського кодексу України).

Враховуючи викладене, суд вважає, що зазначення найменування сторін та погоджені у накладній № 12/19 від 27.04.2019 р. предмет та ціна товару свідчить про існування між позивачем та відповідачем договірних правовідносин щодо поставки товару, що укладені у спрощений спосіб.

В силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення щодо договору поставки містяться і у ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

За приписами ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Водночас, згідно ч. 2 ст.613 цього кодексу, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У пункті 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» визначено, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Як було встановлено судом, поставка позивачем товару та отримання його відповідачем підтверджується накладною № 12/19, однак у зазначеній накладній сторонами не погоджено умови здійснення оплати за поставлений товар, тому суд, з огляду на загальні положення цивільного законодавства, дійшов висновку про те, що оплата товару повинна була здійснитися одразу після отримання такого товару.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд зазначає, що відповідачем не було сплачено позивачу кошти за отриманий товар у встановлений законом строк та з огляду на те, що відповідачем не доведеного протилежного, суд дійшов висновку про наявність підстав щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з ФГ «Дністровське-2004» залишку основного боргу у розмірі 83 100,60 грн.

Щодо нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає таке:

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так за ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 14.01.2020 по справі №924/532/19 та від 05.07.2019 по справі № 905/600/18.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши розрахунок позивача 3 % річних у розмірі 4 145,92 грн. та інфляційних витрат у розмірі 9 507,86 грн., суд встановив, що даний розрахунок є правильним та обґрунтованим.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» щодо стягнення з ФГ «Дністровське-2004» основного боргу у розмірі 83 100,60 грн., інфляційних втрат у розмірі 9 507,86 грн. та 3% річних у розмірі 4 145,92 грн.

При здійсненні вищевказаних висновків суд враховує, що ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд вважає за необхідне окремо наголосити, що добросовісність у правовідносинах означає здійснення сторонами заходів, спрямованих на уникнення правопорушення.

На підставі ч.1, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фермерського господарства «ДНІСТРОВСЬКЕ 2004» (67642, Одеська обл., Біляївський р-н, с. Яськи, вул. Фрунзе, буд. 135, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрно-хімічна компанія» (03040, м. Київ, вул. Стельмаха, 6 а, ) основний борг у розмірі 83100/вісімдесят три тисячі сто/грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 9507/дев`ять тисяч п`ятсот сім/грн. 86 коп., 3% річних в розмірі 4145/чотири тисячі сто сорок п`ять/грн. 92 коп., а також 2270/дві тисячі двісті сімдесят/грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 жовтня 2021 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська