ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року Справа № 906/549/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" на рішення Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 р. у справі №906/549/21, ухвалене суддею Сікорською Н.А., повний текст рішення складено 01.09.2021 р.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС"

до Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект"

про стягнення 726 155, 59 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство Проспект" 726 155,59 грн.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" 545 972,99 грн. заборгованості за договорами поставки нафтопродуктів; 20 223,79 грн. 30% річних за договором 7_2 від 04.01.2018р.; 40 121, 90 грн. - 19% річних за договором 126_1 від 01.10.2018р.; 6 676,80 грн. - 3% річних за договором 7_1 від 04.01.2018р.; 42 609,94 грн. інфляційних; 30 304,59 грн. пені; 10 288,65 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 р. у справі №906/549/21 в частині стягнення з Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" коштів.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.10.2021 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" на рішення Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 р. у справі №906/549/21, справу призначено до розгляду на 18 жовтня 2021р. о 14:30 год.

18.10.2021 р. до апеляційного господарського суду від представника Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника апелянта. Вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

18.10.2021 р. на електронну адресу апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" надійшов відзив на апеляційну скаргу. В якому позивач просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект", а рішення Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 р. у справі №906/549/21 залишити без змін.

Представники сторін у судове засідання не прибули та не реалізували процесуальне право на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції, причин неявки суду не повідомили. При цьому колегія суддів звертає увагу сторін на те, що в даному випадку враховується правова позиція Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відтак, колегія суддів визначилась про можливість розгляду скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 року позов задоволено частково. Суд першої інстанції дійшов висновку, що, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в загальній сумі 685 910,01 грн., з яких: 545972,99 грн. заборгованості за договорами поставки нафтопродуктів; 20 223,79 грн. 30% річних за договором 7_2 від 04.01.2018р.; 40 121,90 грн. - 19% річних за договором 126_1 від 01.10.2018р.; - 6676,80 грн. - 3% річних за договором 7_1 від 04.01.2018р.; 42 609,94 грн. інфляційних та 30 304,59 грн. пені. Суд відмовив в задоволенні позовних вимог на загальну суму 49 802,34 грн., з яких 3% річних на загальну суму 8442,20 грн.; 19% річних на загальну суму 12826,5 грн.; інфляційні на суму 688,66 грн. та пені на загальну суму 27 844,98 грн.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення щодо них інших учасників справи.

Приватне підприємство "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" не погоджується з рішенням Господарського суду Житомирської області, вважає його таким, що винесене з порушеннями норм матеріального та процесуального права та таким, що має бути скасованим з огляду на наступне.

Апелянт вважає, що рішення прийнято на підставі неналежних та недопустимих доказів. Щодо укладених договорів поставки пального апелянт акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання всіх форм власності (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) за наявності ліцензії.

Частиною 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, для укладення договорів та провадження господарських операцій, що, за твердженням позивача, мали місце, сторони договорів, копії яких надано позивачем, на момент укладення таких договорів та проведення господарських операцій, мали б володіти відповідними ліцензіями - на торгівлю та зберігання пального, які позивачем не надано.

Апелянт вважає, що за відсутності в матеріалах справи доказів наявності ліцензій у сторін спору (у позивача - на продаж, у відповідача - на зберігання) - наявні у справі докази є недопустимими.

Також, на думку скаржника окремого аналізу потребує ситуація з наявними у справі договорами між позивачем та відповідачем, за якими нібито здійснювалися поставки пального на підставі пред`явлення позивачу талонів, що нібито передавалися позивачем відповідачу.

При цьому скаржник зауважує, що позивачем копії таких талонів не надані, в зв`язку з чим його твердження про здійснення господарської операції поставки на підставі талонів не підтверджено.

Також апелянт наголошує на тому, що законодавством для обліку операцій з поставки пального (в тому числі - й з використанням талонів) визначено окремий, відмінний від інших операцій спосіб обліку.

Зокрема, суб`єкт господарювання, здійснюючи операції з реалізації покупцям палива з отриманням (наданням) до видаткових накладних на паливо талонів, є платником акцизного податку в розумінні п. 212.1.15 п. 212.1 ст. 212 Кодексу та відповідно до вимог п. 231.1 ст. 231 Кодексу має складати акцизні накладні та реєструвати їх в Єдиному реєстрі акцизних накладних.

Що стосується обсягу пального, який зазначається Постачальником в акцизній накладній та дати складання Постачальником акцизної накладної, то відповідно до п. 231.1 ст. 231 Кодексу, платник податку при реалізації пального зобов`язаний скласти в електронній формі акцизну накладну за кожним кодом товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД реалізованого пального та зареєструвати в Єдиному реєстрі акцизних накладних.

Акцизна накладна складається платником податку в день реалізації пального при кожній повній або частковій операції з реалізації пального. Отже, у Постачальника датою виписки акцизної накладної є дата реалізації пального (виписки видаткової накладної) на обсяг пального, що відповідає обсягу, зазначеному в видатковій накладній.

Таким чином, позивач, здійснивши поставку пального, відповідно до вимог п. 231.1 ст. 231 ПКУ має скласти акцизну накладну в день реалізації пального на обсяг пального, зазначений у видаткових накладних, зазначивши в акцизній накладній реквізити покупця.

Отже, за відсутності в матеріалах справи копій акцизних накладних, які є відсутніми у відповідача, стверджувати про те, що господарські операції, з приводу оплати яких позивачем заявлено позов, відбувалися в реальності, жодних підстав немає, з огляду на що оплаченими такі нібито операції бути не можуть.

Мотивуючи заперечення на апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" заперечує проти апеляційної скарги, вважає її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги відповідача, позивач звертає увагу, що апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції через те, що воно винесене на підставі неналежних та недопустимих доказів. Неналежність доказів відповідач обґрунтовує нікчемністю правочинів постачання нафтопродуктів, укладених між позивачем і відповідачем через ненадання позивачем ліцензій на торгівлю та зберігання пального, ТТН, копій талонів на пальне, змінних звітів, доказів реєстрації акцизного складу позивача, копій акцизних накладних.

Як судову практику наводить постанову ВП Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №910/23097/17. На переконання позивача, зазначена судова практика не стосується правовідносин, що виникли у даній судовій справі, оскільки перед судом не стоїть питання вирішення спору про визнання правочинів поставки нафтопродуктів недійсними. Позивач категорично не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає їх безпідставними.

У справі, що переглядається, позивач у підтвердження наявності боргу за договорами поставки надав суду первинні документи: копії договорів поставки №7_2 від 04.01.2018р.; №7_1 від 04.01.2018 року; №126_1 від 01.10.2018 року; копії видаткових накладних, по яким відбувалась передача нафтопродуктів між сторонами; копії актів прийманні-передачі талонів на нафтопродукти; копії ТТН, що підтверджують факт постачання; копії актів звірок взаємних розрахунків за вказаними договорами постачання нафтопродуктів. Всі вище перелічені первинні документи підписані уповноваженими посадовими особами сторін (як зі сторони Позивача, так і зі сторони Відповідача) та скріплені печатками, є дійсними, в судовому порядку не оскаржувалися (не визнавалися недійсними та не були розірвані). Доказів, що спростовували б наведене, апелянтом не надано, а матеріали справи таких не містять.

Також, позивач акцентує увагу на те, що відповідачем визнано за собою борг з поставки нафтопродуктів за Договорами поставки №7_2 від 04.01.2018р.; №7_1 віл 04.01.2018 року; №126_1 від 01.10.2018 року у сумах, заявлених у позовній заяві, що підтверджується підписаними Актами звірки взаєморозрахунків, в яких визначені суми заборгованості. (Всі Акти звірок містяться в матеріалах справи та були досліджені судом у судовому засіданні).

Крім того, під час розгляду справи по суті відповідач не заперечував сам факт, на який позивач посилався - підписання відповідних видаткових накладних, та інших первинних документів наданих позивачем до позову. Так, відповідач не зазначав, що представник відповідача не підписував такі накладні, та не подавав у встановленій формі заяв, такої особи на спростування такої обставини, на яку позивач посилається. Поряд з цим, відповідач не заперечив належність відбитку його печатки на підписах у графі «отримав(ла)» відповідних видаткових накладних, а також не посилався на факти втрати відповідної печатки або незаконного заволодіння нею. Відсутні такі доводи і в апеляційній скарзі.

Окрім того, позивач акцентує увагу на тому, що 23 березня 2021 року фахівцями ГУ ДПС у Житомирській області було проведено фактичну перевірку ТОВ «ОЙЛ-ІКС» з питань дотримання норм законодавства регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касовий операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Період проведення перевірки: 17.12.2019 по дату закінчення перевірки - 08.04.2021року.

За результатами проведеної перевірки, оформленої актом №007010 від 08.04.2021 року не виявлено порушення Закону України від 19.12.95 №481 «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального». В п.2.2.20 Акту перевірки описана додаткова інформація щодо наявності ліцензій та реєстрації акцизних складів позивача.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду першої інстанції не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

04.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" (постачальник) та Приватним підприємством "Виробниче комерційне підприємство Проспект" - (покупець) був укладений договір поставки нафтопродуктів №7_2 (далі - договір №7_2).

Згідно п.1.1 договору постачальник зобов`язаний передати у власність покупцю нафтопродукти (надалі - товар), а покупець зобов`язується своєчасно прийняти товар і оплатити його на умовах цього договору.

За умовами п.2.2.3 договору покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплатити вартість поставленого товару, а також витрати на його транспортування ( у випадку здійснення доставки товару покупцю).

Пунктом 3.1 договору визначено, що товар поставляється покупцю партіями, в кількості і по ціні, зазначеній в рахунках-фактурах постачальника згідно заявок покупця. Заявки подаються покупцем у письмовій або усній формі, у тому числі засобами електронного зв`язку.

Днем виконання постачальником обов`язку по поставці товару вважається дата, зазначена у видатковій накладній (п.3.4 договору).

Відповідно до пункту 4.1 договору вартість товару зазначається з урахуванням ПДВ, наливу та з урахуванням транспортних витрат.

Вартість договору визначається шляхом складання вартості всього поставленого товару протягом терміну дії Договору (п.4.2 договору).

Пунктом 4.3. договору визначено, що покупець здійснює оплату за отриманий товар за попередньою оплатою, або не пізніше як на протязі 14 банківських днів після його отримання.

Розрахунки за цим договором здійснюються на підставі виставленого постачальником рахунку в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника (п.4.4. договору).

Положеннями п.5.2 договору встановлено, при здійсненні сторонами розрахунків на умовах відстрочки платежу, в разі прострочення покупцем строків розрахунків, зазначених у додаткових угодах, а також невиконання умов пунктів 2.2.2 та 2.2.4 договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення виконання зобов`язань за весь період прострочення, 30% річних з простроченої суми, а також відшкодовує інфляційні збитки.

Відповідно до п.5.3 договору за несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору постачальник має право стягнути з покупця проценти за користування чужими коштами в розмірі 19% річних від неоплаченої вартості товару.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на підставі видаткової накладної №Тал00000128 від 17.01.2020р. та товарно-транспортної накладної від 17.01.2020р. на суму 53607,00 грн. (т.1, а.с.28).

Згідно даних актів звіряння взаємних розрахунків за липень 2020р., за І квартал 2021р., підписаних представниками обох сторін та скріплених їх печатками, заборгованість відповідача за договором №7_2 від 04.01.2018р. становить 53 607,00 грн.(т.1, а.с.30, 31).

04.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" (постачальник) та Приватним підприємством "Виробниче комерційне підприємство Проспект" - (покупець) був укладений договір поставки нафтопродуктів №7_1 (далі - договір №7_1).

Згідно п.1.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання поставляти паливо споживачеві згідно його заявки, здійснювати заправку нафтопродуктами автотранспорт споживача згідно відомостей (форми - 16-НП), талонів або паливних карток автозаправної станції, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Івана Сльоти, 49 (т.1, а.с.33-36).

Відповідно до пункту 2.1 договору ціна товару, що відпускається встановлюється окремо для кожної партії і відображається в рахунку-фактурі постачальника.

Оплата за товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно рахунка-фактури протягом З (трьох) календарних днів, після отримання товару (пункт 3.1 договору).

Відповідно до п.4.2 договору споживач за даним договором несе наступну відповідальність: за прострочку платежу більше ніж на 30 календарних днів, додатково сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

В період з листопада 2019р. по жовтень 2020р. позивач поставив відповідачу товар, згідно умов договору №7_1, на загальну суму 235 199, 81 грн., що підтверджується видатковими накладними, підписаними сторонами та скріпленими їх печатками (т.1, а.с.37-59).

Згідно підписаних сторонами актів звіряння взаємних розрахунків за 2019р., за І квартал 2021р. станом на 31.03.2021р. заборгованість відповідача за договором №7_1 становить 235 199,81 грн. (т.1, а.с.60).

01.10.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" (постачальник) та Приватним підприємством "Виробниче комерційне підприємство Проспект" - (покупець) був укладений договір поставки нафтопродуктів №126_1 (далі - договір №126_1), згідно п.1.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання передавати у власність споживача (поставляти) товари (надавати послуги споживачеві) згідно його заявки, здійснювати заправку нафтопродуктами автотранспорт споживача талонами (пластиковими штрих-картками) з резервуарів автозаправної станції (АЗС), що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Івана Сльоти, 49 ( т.1, а.с.63-66).

Відповідно до пункту 2.2 договору ціна договору визначається шляхом складання вартості всього поставленого товару протягом терміну дії договору.

Згідно п.3.2 договору визначено, що розрахунки за товар (партію товару) споживач здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно рахунку на оплату протягом 3 (трьох) календарних днів з дати підписання сторонами відповідної видаткової накладної на товар (з дати переходу права власності на товар (партію товару) до Споживача), або за попередньою оплатою.

Відповідно до п.4.2 договору споживач за даним договором несе наступну відповідальність: за прострочку платежу більше ніж на 30 календарних днів, додатково сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

За несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору постачальник має право стягнути з споживача проценти за користування чужими коштами в розмірі 19% річних від неоплаченої вартості товару (п.4.3 договору).

У період з 15.06.2020 по 15.08.2020р. позивач поставив відповідачу нафтопродукти на загальну суму 290 270,00 грн., що підтверджується видатковими накладними та актами приймання-передачі талонів на пальне (т.1, а.с. 69-84)

Відповідач розрахунки за отриманий товар провів частково в сумі 33 103,82 грн., сплативши згідно платіжного доручення № 1319 від 28.09.2020 50 280,00 грн.

Згідно пояснень позивача частина суми, яка надійшла за вищевказаним платіжним дорученням була занесена на погашення раніше виниклої заборгованості, а 33 103,82 грн. занесені на погашення заборгованості по видатковій накладній № 2206 від 15.06.2020р.

Відповідно до актів звіряння взаємних розрахунків станом на 31.03.2021р. заборгованість відповідача за договором №126_1 становила 257 166,18 грн. (т.1, а.с.67).

Оскільки відповідач існуючу заборгованість не погасив, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство Проспект" 726 155,59 грн., з яких:

- за договором №7_2 від 04.01.2018р. коштів в сумі 103058,07 грн., з яких: 53607,00 грн. боргу; 2022,00 грн. 3% річних; 9556,76 грн. пені, 4840,12 грн. інфляційних, 20223,79 грн. 30% річних, 12808,40 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами;

- за договором №7_1 від 04.01.2018р. коштів в сумі 286223,82 грн., з яких: 235199,81 грн. боргу; 6759,00 грн. 3% річних; 25236,09 грн. пені, 19028,92 грн. інфляційних;

- за договором №126_1 від 01.10.2018р. коштів в сумі 346430,46 грн.., з яких: 257166,18 грн. боргу; 6338,00 грн. 3% річних; 23356,72 грн. пені, 19429,56 грн. інфляційних, 40140,00 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Судом першої інстанції було встановлено, що в позовній заяві позивачем вказано, що ціна позову становить 726 155,59 грн. Однак при перевірці розрахунків позовних вимог за договорами судом встановлено, що позивачем допущено помилку при визначені ціни позову, оскільки не включено до загальної суми вимоги про стягнення 9556,76 грн. пені за договором 7-2.

За підрахунком Господарського суду Житомирської області ціна позову становить 735 712,35 грн.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЙЛ-ІКС" 545 972,99 грн. заборгованості за договорами поставки нафтопродуктів; 20 223,79 грн. 30% річних за договором 7_2 від 04.01.2018р.; 40 121, 90 грн. - 19% річних за договором 126_1 від 01.10.2018р.; 6 676,80 грн. - 3% річних за договором 7_1 від 04.01.2018р.; 42 609,94 грн. інфляційних; 30 304,59 грн. пені; 10 288,65 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

4.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За нормами ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших умов, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Житомирської області без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, правовідносини між сторонами виникли з поставки товару на підставі договорів поставки №7_2 від 04.01.2018р., №7_1 від 04.01.2018р.та №126_1 від 01.10.2018р.

Судами встановлено виконання позивачем, як постачальником, свого обов`язку з постачання відповідачу (покупцю) товару.

В той же час відповідач зобов`язання щодо оплати отриманого товару виконував неналежним чином.

В результаті цього, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за отриманий, але не оплачений товар у загальному розмірі 545 972,99 грн., з яких:

- 53607,00 грн. за договором №7_2 від 04.01.2018р.

- 235199,81 грн. боргу за договором №7_1 від 04.01.2018р.

- 257166,18 грн. за договором №126_1 від 01.10.2018р.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем боргу, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 545 972,99грн. вартості неоплаченого товару задоволено правомірно.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних, 3% річних, 30 % річних та процентів за користування грошовими коштами суд зазначає наступне.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 05.06.2020р. у справі №922/3578/18, частиною 2 статті 625 ЦК України конкретизовано визначений статтями 536 та 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, ст.536 ЦК України надає стягувачу право нараховувати боржнику проценти за користування чужими грошовими коштами, а норми ч.2 ст.625 ЦК України конкретизують, що розмір таких процентів становить 3% річних, якщо інший розмір сторони не визначили у договорі.

Так, за договором № 7_2 позивач заявив до стягнення з відповідача 2022,00 грн. 3% річних; 20 223,79 грн. - 30% річних, 12 808,40 грн. - 19 % відсотків річних за користування чужими грошовими коштами.

Пунктом 5.2 договору №7_2 сторони визначили відповідальність покупця в разі прострочки строків розрахунків, яка включає в себе пеню, 30% річних з простроченої суми та інфляційні збитки.

Разом з тим п.5.3 сторони продублювали пункт 5.2 в частині сплати процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 19% річних.

З огляду на вищевикладену позицію Верховного суду, заявлені позивачем за договором 7_2 суми 30% річних, 3% річних та 19% річних процентів за користування чужими грошовими коштами за своєю правовою природою є процентами річних у розумінні ст.625 ЦК України і їх одночасне стягнення призведе до покладання на боржника потрійної відповідальності.

Проаналізувавши зміст п. п. 5.2, 5.3 договору 7_2, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за п. 5.2 на боржника покладено обов`язок сплати річних в розмірі 30%, а п. 5.3 договору надає кредитору право стягнення 19% річних, які сторони помилково вважали іншим видом стягнення, тому суди вважають, що застосуванню підлягають 30% річних, які визначені як обов`язкова міра відповідальності боржника.

Пунктом 4.3 договору №126_1 погодили, що за несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору постачальник має право стягнути з споживача проценти за користування чужими коштами в розмірі 19% річних від неоплаченої вартості товару.

Враховуючи, що сторони умовами договорів №№7_2, 126_1 погодили інший розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, ніж встановлений ч.2 ст.625 ЦК України, то стягненню підлягають проценти у погодженому сторонами розмірі - за договором №7_2 - 30% річних, за договором №126_1 - 19% річних.

Перевіривши розрахунок 30% річних за договором 7_2 за період з 07.02.2020 по 11.05.2021 суди встановили, що їх розмір становить 20 228,25 грн. Позивачем заявлено до стягнення менша сума - 20223,79, що є його правом, тому саме вказана сума підлягає задоволенню.

За результатами перевірки розрахунку 19% річних в сумі 40140,00 грн. за договором 126_1 судами встановлено, що позивачем допущені помилки у сторону збільшення при підрахунку річних за видатковими накладними № 2248 від 18.06.2020, № 2582 від 08.07.2020 та № 2894 від 30.07.2020р.

За підрахунком суду сума 19 % річних за договором 126_1 із врахуванням виправлених судом помилок за вищевказаними видатковими накладними, становить 40121,90 грн. Тому, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції, що вимоги позивача в частині стягнення 19% річних за договором 126_1 підлягають задоволенню в сумі 40121,90 грн. В частині стягнення 18,10 грн. (40140,00 грн. - 40121,90 грн.) 19% річних вимоги позивача є безпідставними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення 2022,00 грн. 3% річних і 12808,40 грн. - 19 відсотків річних за користування чужими грошовими коштами, нарахованих за договором №7_2, 6338,00 грн. - 3% річних та 18,10 грн. - 19% річних нарахованих за договором №126_1, а також у зв`язку з безпідставністю їх пред`явлення.

Щодо вимог про стягнення 6759,00 грн. 3% річних нарахованих за договором 7_1, судами встановлено, що при обрахунку позивачем допущено арифметичні помилки в сторону збільшення за видатковими накладними № 4 від 15.01.2020р., № 112 від 31.01.2020, № 589 від 29.02.2020р., № 1182 від 15.04.2020р., № 1579 від 15.05.2020р., № 1785 від 31.05.2020, № 2462 від 15.07.2020, № 3389 від 15.11.2019 та № 3399 від 15.10.2020р.

За підрахунком суду сума 3 % річних за договором 7_1 із врахуванням виправлених судом помилок за вищевказаними видатковими накладними, становить 6676,80 грн., тому вимоги позивача в частині стягнення 3% річних за договором 7_1 підлягають задоволенню саме в цій в сумі.

В частині стягнення 82,20 грн. (6759,00 грн. - 6676,80 грн.) 3% річних вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Перевіривши розрахунок інфляційних, нарахованих та заявлених до стягнення відповідно до умов договорів та в порядку ст. 625 ЦК України, судами встановлено, що інфляційні обраховані по кожній видатковій накладній, починаючи з місяця, в якому виник борг і до березня 2021 р. включно.

Судами встановлено, що за договорами 7_1 та 126_1 вимоги про стягнення відповідно 4840,12 грн. та 19429,56 грн. інфляційних нарахувань є обґрунтованими, розрахунок здійснено відповідно до встановленого порядку, тому суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції про наявність підстав для задовольняє їх у повному обсязі.

За договором 7_2 в розрахунку інфляційних на суму 19028, 92 грн. позивач допустив арифметичні помилки в сторону збільшення за видатковими накладними № 2941 від 15.08.2020 та № 3389 від 15.11.2019.

За підрахунком суду інфляційні за договором 7_2 із врахуванням виправлених судом помилок за вищевказаними видатковими накладними, становить 18 340,26 грн., тому вимоги позивача в частині стягнення інфляційних за договором 7_1 підлягають задоволенню саме в цій в сумі.

В частині стягнення 688,66 грн. (19028, 92 грн. - 18340,26 грн.) інфляційних вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, загальна сума інфляційних за договорами, які підлягають стягненню на користь позивача становить 42 609,94 грн.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови позовних вимог в частині стягнення 688,66 грн. інфляційних за договором 7_2.

Щодо вимог про стягнення пені, суди зазначають наступне.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, за договором 7_1 позивачем заявлено до стягнення 9556,76 грн. пені, яка обрахована з 07.02.2020 по 11.05.2021, тобто за весь період прострочення, що відповідає умовам п. 5.2 договору і не суперечить приписам ч. 2 ст. 232 ГК України.

Перевіривши розрахунок пені, яка нарахована в розмірі подвійної облікової ставки, за несвоєчасну сплату коштів в сумі 53607,00 грн. за товар, отриманий за видатковою накладною № 128 від 17.01.2020, суди встановили, що пеня становить 9558,37 грн. позивачем заявлено до стягнення 9556,76 грн., тобто сума є меншою від правильно нарахованої, що є правом позивача.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем до суду першої інстанції було подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

За змістом п.1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За наведеного суд бере до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатись про порушення права (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі №6-3006цс15).

У даному висновку щодо застосування норм права (ст.258 ЦК України), Верховний Суд України визначив, що право на стягнення пені хоч і виникає щодня на відповідну суму, але позовна давність для подання позову про її стягнення починається саме з першого дня, коли позивачу стало відомо про порушення його прав.

Суд першої інстанції вказав, що позовні матеріали направлено до суду 21.05.2021. Тому враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з норм чинного законодавства, яке регулює питання позовної давності, суд дійшов вірного висновку, що задоволенню підлягає пеня, яка нарахована за період з 25.05.2020 (за один рік до звернення до суду) і до дати, визначеної позивачем, тобто до 11.05.2021.

За розрахунком суду пеня за прострочку в оплаті коштів в сумі 53 607,00 грн. за товар, отриманий за видатковою накладною № 128 від 17.01.2020 за період з 21.05.2020 по 11.05.2021 становить 6567,51 грн.

За таких обставин, вимога позивача в частині стягнення пені за несвоєчасно проведені розрахунки за товар отриманий за договором 7_2 підлягає задоволенню в сумі 6 567,51 грн. В частині стягнення 2989,25 грн. суд правомірно відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

За договором 7_1 позивачем заявлено до стягнення 25 236,09 грн. пені. Відповідно до п. 4.2 договору відповідальність споживача (відповідач) у вигляді пені наступає на 31 день від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи приписи ч. 6 ст. 232 ГПК України та умови п. 4.2 договору початок нарахування пені необхідно розпочинати з 31 дня від дня, коли платіж мав бути здійснений, із врахуванням вихідних та неробочих днів (якщо 30-денний строк закінчувався саме у ці дні) і протягом п`яти місяців, оскільки договір не містить умов щодо нарахування за весь час прострочки оплати.

Перевіривши розрахунок позивача, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не дотримався вищевказаних умов, тому заявив до стягнення пеню у більшому розмірі.

Суд першої інстанції здійснив власний розрахунок із врахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені по видатковим накладним, які видані за період з 30.11.2019 по 31.03.2020.

За розрахунком суду першої інстанції пеня за договором 7_1 становить 10051,64 грн. і саме вказана сума підлягає задоволенню. В частині стягнення 15184,45 грн. (25236,09 грн. - 10051,64 грн.) суд відмовляє. Перевіривши вказаний розрахунок, колегія суддів вважає його вірним та обґрунтованим.

Щодо нарахування пені за договором 126_1 в сумі 23356,72 грн., то позивач допустив аналогічні помилки, що й за договором 7_1, нарахувавши пеню за весь період прострочення, незважаючи на приписи ч. 6 ст. 232 ГПК України та на відсутність в договорі умови щодо іншого періоду нарахування.

Врахувавши умову п. 4.2 договору щодо 30-денної відстрочки на нарахування пені, суди здійснили власний розрахунок, згідно якого пеня становить 13 685,44 грн.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення пені за несвоєчасно проведені розрахунки за договором 126_1 в сумі 13685,44 грн. В частині стягнення пені в сумі 9671,28 грн. (23356,72грн. - 13685,44 грн.) суд правомірно відмовив, як така, що заявлена безпідставно.

З огляду на викладене, загальна сума пені за несвоєчасно проведені розрахунки за договорами, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 30 304,59 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в загальній сумі 685 910,01 грн., з яких: 545 972,99 грн. заборгованості за договорами поставки нафтопродуктів; 20 223,79 грн. 30% річних за договором 7_2 від 04.01.2018р.; 40 121,90 грн. - 19% річних за договором 126_1 від 01.10.2018р.; - 6676,80 грн. - 3% річних за договором 7_1 від 04.01.2018р.; 42609,94 грн. інфляційних та 30304,59 грн. пені.

Також, судом правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог на загальну суму 49 802,34 грн., з яких 3% річних на загальну суму 8442,20 грн.; 19% річних на загальну суму 12826,5 грн.; інфляційні на суму 688,66 грн. та пені на загальну суму 27 844,98 грн.

Окрім того, на спростування доводів апеляційної скарги судова колегія вважає за необхідне наголосити на наступному.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Основним доводом апеляційної скарги є посилання відповідача на відсутність належних і допустимих доказів, якими б на його думку позивач повинен був обґрунтувати свої вимоги.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що договори про постачання нафтопродуктів є нікчемними через ненадання позивачем ліцензій на торгівлю та зберігання пального, ТТН, копій талонів на пальне, змінних звітів, доказів реєстрації акцизного складу позивача, копій акцизних накладних. Однак, зазначені доводи апеляційної скарги не стосуються предмету спору та не спростовують висновків місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог.

Виходячи з законодавчо встановленого визначення належності доказів відповідно до ст.76 ГПК України, апеляційний суд зазначає, що суду при визначенні належності або неналежності доказів необхідно встановити коло обставин, які входять у предмет доказування, і чи можливо на підставі поданих сторонами доказів з достовірністю встановити саме ті обставини, які входять до предмету доказування. Суд, встановивши, що подані докази не стосуються предмету доказування, не приймає їх до розгляду.

Посилаючись на неналежність поданих позивачем суду доказів, апелянт в той же час аргументує свою скаргу відсутністю подання належних доказів, що є непослідовним і суперечливим твердженням. Аргументів на підтвердження доводу про неналежність вже поданих доказів, натомість, не наведено.

Предметом доказування у цій справі є обставини виконання сторонами договорів на поставку нафтопродуктів і наявність/відсутність грошової заборгованості відповідача за цими договорами, укладеними з відповідачем, наявність/відсутність прострочення у виконанні грошових зобов`язань. Таким чином, подані сторонами докази мають підтверджувати або спростовувати ці обставини.

Натомість, відповідачем не було надано суду жодного доказу на спростування обрахованої позивачем суми заборгованості. Доказів щодо погашення суми заборгованості відповідач суду також не надав.

Доводи апелянта щодо нікчемності укладених договорів як таких, що укладені з порушенням публічного порядку з посиланням на ст.228 ЦК України, оскільки за твердженням апелянта у позивача відсутня ліцензія на право здійснення операцій з продажу нафтопродуктів, не стосується предмету та підстав позову.

Апелянт заперечує реальність (дійсність) проведення господарських операцій з поставки нафтопродуктів, виходячи з відсутності доказів, проте доводів щодо наявних доказів не наводить.

Натомість, апеляційний суд вважає, що апелянтом не спростовано, що сторонами договору були вчинені зустрічні дії з метою виконання договорів поставки, що підтверджено поданими доказами, зокрема і доказами на підтвердження здійснення відповідачем часткової оплати за поставлений товар, яка не заперечується і самим апелянтом, що на думку апеляційного суду спростовує твердження про відсутність реальних (дійсних) господарських відносин.

Апелянт окремо звертає увагу апеляційного суду на виконання договорів поставки нафтопродуктів, які передбачають використання талонів як облікових документів. При цьому наводить положення чинного законодавства, серед іншого положень підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, Інструкції про порядок приймання, транспортування, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затверджену спільним наказом Міністерства палива та енергетики, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155. Апелянт звертає увагу, що позивачем не подано суду копій талонів на пальне, а також змінного звіту АЗС за формою №17-НП, складеного відповідно п.10.3.3.1 наведеної Інструкції.

Апеляційним судом такі доводи вважаються непереконливими, оскільки факти поставки нафтопродуктів за договорами №7-1, №126-1, які передбачали використання талонів, підтверджуються видатковими накладними як належними доказами прийняття товару покупцем.

За встановлених обставин, колегія суддів відхиляє доводи скаржника та погоджується з висновком місцевого господарського суду про доведеність заборгованості відповідача за позовом перед позивачем за договорами поставки.

На думку колегії суддів, наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог у визначеній частині правильно встановлена судом першої інстанції, відтак рішення є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Також, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що відповідач вправі звернутися з відповідним позовом про визнання недійсним договорів при наявності відповідних підстав.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

У апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Виробниче комерційне підприємство "Проспект" на рішення Господарського суду Житомирської області від 27.08.2021 р. у справі №906/549/21 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Житомирської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №906/549/21 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "21" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.