ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Черкаси справа № 925/865/21

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Волна С.В., за участі представників сторін:

від позивача: Голинська С.В. за довіреністю;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Приватного підприємства "Фенікс Агро" (м. Умань, Черкаська область) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" (с. Гуменці, Камянець-Подільський район, Хмельницька область) в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" (с. Мліїв, Городищенський район, Черкаська область) про стягнення 823 907,87 грн. (за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" (с. Гуменці, Камянець-Подільський район, Хмельницька область) в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" (с. Мліїв, Городищенський район, Черкаська область) до Приватного підприємства "Фенікс Агро" (м. Умань, Черкаська область) про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020)

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача 823 907,87 грн. з яких 659 186,06 грн. залишку боргу за товар, 17 115,57 грн. 3 % річних, 74 351,16 грн. інфляційних втрат та 73 255,08 грн. пені на підставі договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020, укладеного між сторонами у справі.

Ухвалою суду від 09.08.2021 закрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Також прийнято до розгляду зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" в особі Озірянської філії про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020, яким обґрунтовано позовні вимоги у справі.

В засідання не з`явився представник відповідача, явка не визнавалася обов`язковою. В ході розгляду справи у відзиві на позов проти первісного позову заперечив повністю, а зустрічний позов просить задовольнити.

Представник позивача свої вимоги за первісним позовом підтримує повністю і просить задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Ухвалою від 09.08.2021 суд відхилив заперечення відповідача (а.с. 169 том 1) щодо непідсудності спору Господарському суду Черкаської області, оскільки на підставі ч. 3,5 ст. 29 ГПК України за вибором позивача позов може бути подано до за місцем знаходження філії, якщо позов виник у спорі, що виникає з діяльності філії або представництва юридичної особи, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи. Також позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. З договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020, укладеного між сторонами у справі, вбачається, що місцем поставки товару є склад покупця за адресою Черкаська область, Звенигородський район, с. Озірна, вул. Мічуріна, 103 (п. 3.5). Таким чином, справа підлягає розгляду у Господарському суді Черкаської області, незважаючи на те, що за установчими документами філія відповідача не має права на представництво інтересів юридичної особи.

У відповідності до ст. 13,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Всі документи, які подані сторонами, суд приєднав до справи керуючись ст. 2 ГПК України. Даною нормою передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Заслухавши доводи та заперечення обох сторін і дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає лише до часткового задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю, виходячи з такого:

Судом на підставі наявних у справі доказів встановлено, що :

01 липня 2020 між сторонами укладено договір поставки № ОзФ 262/2020 (а.с. 22 том1), за умовами якого позивач, як Постачальник, зобов`язується поставити та передати у власність відповідача, як Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити висівки пшеничні та /або висівки кукурудзяні та/або шрот соняшниковий, та/або шрот соєвий, та /або макуху соняшникову, та /або макуху соєву, та/або макуху кукурудзяну, та/або олію соєву, та/або олію соняшникову та /або інші білкові продукти (далі - Товар) - п. 1.1. Договору.

Умови, строки поставки, асортимент, кількість та ціна товару, який поставляється відповідно до Договору, визначається сторонами у Специфікаціях, які є невід`ємними додатками до цього договору ( п. 2.1.).

Вимоги до якості товару сторонами вказані у таблиці до п. 2.3. Договору.

Згідно розділу 3 Договору поставка товару здійснюється на умовах "DAP" Правил Інкотермс 2010, а саме - Постачальник повинен замовити і оплатити поставку (перевезення) товару до місця призначення, вказаного у п. 3.5. Договору, якщо інше місце призначення не визначене сторонами в Специфікації на відповідну партію товару.

Строк поставки кожної окремої партії товару визначається сторонами в Специфікаціях. Право власності на товар і ризик випадкової загибелі товару переходить від Постачальника до Покупця з дати поставки товару.

Датою поставки товару вважається дата підписання належним представником Покупця видаткової накладної на фактично прийнятий Покупцем товар, що проводиться після розвантаження в місці призначення (поставки), а саме: склад Покупця за адресою Черкаська область, Звенигородський район, с. Озірна, вул. Мічуріна, 103 (п. 3.5. Договору).

Згідно вимог п. 3.7. Договору Постачальник повинен в день поставки товару надати Покупцю, зокрема, наступні документи на товар:

- оригінал рахунку;

- товарно-транспортну або залізничну накладні;

- видаткову накладну на партію товару;

- посвідчення про якість товару;

- копію експертного висновку;

- оригінал ветеринарного свідоцтва (за вимогою)

- копію сертифікату на вміст ГМО;

- карантинний сертифікат (у вказаних випадках);

- оригінал довідки про походження товару;

Згідно п. 4.4. Договору сторонами погоджено такий порядок розрахунків за товар:

- 80% вартості товару згідно Специфікації - сплачується не пізніше 15 банківських днів після розвантаження товару в місці поставки та підписання видаткової накладної;

- 20% вартості товару згідно відповідної Специфікації - сплачується після реєстрації податкової накладної та надання всіх супровідних документів згідно п. 3.7. Договору.

Сторони можуть передбачити й інший порядок розрахунку, про що складають додаткову угоду до цього договору.

До договору від 01.07.2020 сторонами складено такі Специфікації:

- № 1 від 01.07.2020 (а.с. 33 том 1) на поставку шроту соняшникового 139,9 тон на уму 1049250,00 грн. Строк поставки не пізніше 21 календарного дня з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 2 від 06.08.2020 (а.с. 34 том 1) на поставку шроту соняшникового 49,82 тон на суму 381123,00 грн. Строк поставки не пізніше 21 календарного дня з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 3 від 13.08.2020 (а.с. 35 том 1) на поставку шроту соняшникового 150,460 тон на суму 1 173588,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 5 від 25.09.2020 (а.с. 36 том 1) на поставку шроту соняшникового 50 тон на суму 385000,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 7 від 15.10.2020 (а.с. 38 том 1) на поставку шроту соняшникового 25 тон на суму 193 750,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 8 від 21.10.2020 (а.с. 39 том 1) на поставку шроту соняшникового 50 тон на суму 415 000,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 9 від 28.10.2020 (а.с. 40 том 1) на поставку шроту соняшникового 50 тон на суму 465 000,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 10 від 03.11.2020 (а.с. 41 том1) на поставку макухи соєвої 25 тон на суму 407500,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації ;

- № 11 від 04.12.2020 (а.с. 42 том 1) на поставку шроту соняшникового 25 тон на суму 266250,00 грн. Строк поставки не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання даної Специфікації ;

Специфікаціями інші строки розрахунків за товар не визначені.

За доводами позивача, за наявними у справі видатковими та товарно-транспортними накладними за період з 17.07.2020 по 07.12.2020 Позивач поставив, а Відповідач прийняв товару на загальну суму 5 546 609,20 грн. (а.с. 43-94 том 1).

Всі видаткові накладні підписані представниками обох сторін та скріплені печатками, мають посилання на укладений сторонами договір поставки № ОзФ-262/2020 від 01.07.2020.

Товар за видатковими накладними відповідач отримав без зауважень, доказів протилежного у справу не подано.

Доказів існування спору між сторонами з приводу якості та кількості переданого товару у справі немає.

На думку суду, за наявності підтвердженого доказами у справі факту отримання відповідачем товару за договором, попереднє не направлення відповідачем позивачу заявок (п. 2.2. Договору) на поставку партій товару не дає підстав відповідачу не оплачувати цей товар, оскільки такий наслідок не передбачений ні умовами договору, ні положеннями чинного законодавства.

Позивач вказав, що відповідач сплатив за отриманий товар в загальній сумі 4 887 423,14 грн., що підтверджується наявними у справі копіями платіжних доручень (а.с. 95-145 том 1) та відомостями позивача з Акту звірки розрахунків (а.с. 146 том 1).

Доказів проведення оплати за товар у більшій сумі, ніж обліковує позивач, відповідачем суду не подано.

Таким чином залишок основного боргу становить 659186,06 грн. (5 546 609,20 - 4 887 423,14), що складає 88,11 % від загальної суми поставки товару.

Заперечуючи проти позову (а.с. 228 том 1) відповідач вказав, що він має право не оплачувати 20% від вартості товару у випадку, якщо в порушення вимог п. 3.7. Договору позивач не надав відповідачу супровідні документи на товар при передачі товару - аж до моменту надання відповідачу цих документів. При цьому сторони погодили, що факт такої не оплати не буде вважатися сторонами простроченням оплати та/або неповною оплатою з боку Покупця. Штрафні санкції постачальником до покупця не застосовуються (п. 6.5.).

Суд відхиляє такі заперечення відповідача, виходячи з наступного:

20% від ціни договору, які відповідач може не оплачувати через ненадання йому документів згідно п. 3.7. договору, становить 1 109 321,84 грн.

Залишок боргу за позовом, який просить стягнути позивач становить 659 186,06 грн.

Отже відповідач почав сплачувати на користь позивача і ту частину боргу, питома вага якого складала 20% від ціни позову, що вказує на те, що всі документи згідно п. 3.7. Договору відповідач отримав від позивача або їх неотримання не стало перепоною для здійснення платежів.

Представник позивача стверджує, що всі супровідні документи на товар було передано відповідачу в день поставки.

Суд зауважує, що в справу не було подано доказів про пред`явлення відповідачем вимоги позивачу щодо передачі супровідних документів на товар після його отримання. Зауваження щодо неотримання документів відповідач вказав лише при виникненні із позивачем судового спору про стягнення боргу.

Отже слід вважати, що станом на час вирішення спору для відповідача вже настали всі строки для оплати товару, а оскільки доказів проведення повного розрахунку за основним боргом відповідачем не надано, то до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 659186,06 грн. залишку основного боргу за товар.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 17115,57 грн. як 3 % річних, 74351,16 грн. інфляційних втрат та 73255,08 грн. пені за прострочення розрахунків на підставі договору поставки № ОзФ-262/2020 від 01.07.2020.

Дані вимоги підлягають лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

У відповідності до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до положень ст. 1,3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до п. 6.4. Договору у випадку прострочення оплати, або неповної оплати товару в строки, зазначені у Договорі, Покупець зобов`язується на вимогу Постачальника сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення платежу від вартості неоплаченого або частково неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати, але не більше 5% від суми простроченого грошового зобов`язання.

Суд вважає, що в даному випадку простроченим грошовим зобов`язанням слід вважати залишок основного боргу в розмірі 659186,06 грн. й іншого представник позивача суду не довів.

5% відсотків від цієї суми складає 32959,30 грн., а позивач нарахував пеню в розмірі 73255,08 грн.

При цьому до математичного розрахунку суми пені у суду зауважень немає.

Таким чином, скільки сторони в якості істотної умови договору погодили обмеження суми нарахування пені розміром 5% від суми простроченого грошового зобов`язання, то до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 32959,30 грн. пені. В решті вимог по пені слід відмовити через безпідставність її нарахування.

Протилежні доводи позивача з цього приводу суд відхиляє.

Доказів проведення відповідачем розрахунку по пені в справі немає.

У відповідності до ст. 625 ЦК України, у випадку прострочення грошового зобов`язання боржник на вимогу кредитора повинен сплатити інфляційні втрати на суму боргу та 3% річних із простроченої суми, якщо більший розмір процентів не встановлено договором.

Оскільки така відповідальність за невиконання грошового зобов`язання встановлена законом, то не має значення, чи передбачена вона умовами договору між сторонами.

За розрахунками позивача, за період з 30.12.2020 по 23.06.2021 загальна сума 3% річних становить 17 115,57 грн., а інфляційних втрат за період січня-травня 2021 становить 74 351,16 грн. ( а.с. 8-10).

Розрахунок інфляційних та процентів річних зроблено вірно та у відповідності до умов договору.

Доказів проведення розрахунку за інфляційними та процентами річних відповідач суду не надав, а тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 74351,16 грн. інфляційних та 17115,57 грн. як 3процентів річних.

За своєю правовою природою пеня та 3% річних є різними видами відповідальності за порушення зобов`язання та різними за обрахунком, які можуть застосовуватися одночасно, бо таке прямо не заборонено законом. В даному випадку відсутнє порушення ст. 61 Конституції України про заборону подвійного притягнення особи до одного виду відповідальності за одне і те ж порушення. Тому протилежні доводи відповідача суд відхиляє.

За правилами ст. 546 та 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Сторонами у п. 6.4. Договору встановлено розмір пені за порушення виконання зобов`язання.

Натомість ст. 625 ЦК України надає право кредитору вимагати від боржника сплати інфляційних втрат та 3% річних незалежно від того, чи встановлено такі види нарахувань за прострочене зобов`язання умовами договору між сторонами.

Відповідач не надав належних і допустимих доказів відсутності підстав для одночасного нарахування йому пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Доказів проведення розрахунків за пенею, інфляційними втратами та 3% річних відповідач суду не надав, тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 659 186,06 грн. боргу, 17 115,57 грн. як 3 % річних, 74 351,16 грн. інфляційних втрат, 32959,30 грн. пені на підставі договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020 року.

В решті вимог за первісним позовом слід відмовити.

Ухвалою від 09.08.2021 суд прийняв до розгляду зустрічний позов відповідача до позивача про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020 року, яким обґрунтовано позовні вимоги у справі.

Відповідач вказує, що з боку відповідача цей договір укладено директором Зеленим С.В., який діяв на підставі довіреності та Положення про філію.

Відповідач доводить, що його директор на час підписання Договору не мав повноважень на підписання договору без згоди загальних зборів товариства, оскільки ціна Договору вказує на укладення значного правочину, що перевищує вартість 50% чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу. Відповідач вважає, що і подальшого схвалення Договору з боку ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" не було.

Суд констатує, що відповідачем не вказано, яке право у нього порушеного укладенням спірного договору, за яким сторони досягли господарської мети для якої укладався Договір. Товар за договором отримано відповідачем повністю та частково оплачено, що вказує на погодження ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" даного правочину, навіть якщо директор товариства вийшов за межі своїх повноважень.

За правилами ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Дана норма повинна бути застосована і в тому випадку, якщо порушуються норми ч.2 ст. 44 ЗУ "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та положення Статуту товариства відповідача (п. 14.14.1, 15.6, 15.6.18), якими встановлюються обмеження правомочностей виконавчих органів товариства на укладення правочинів.

У відповідності до положень ст. 44 вказаного Закону рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства. Рішення про надання згоди на вчинення інших значних правочинів, крім зазначених у частині другій цієї статті, приймаються загальними збори учасників, якщо інше не встановлено статутом товариства. Якщо замість кількох правочинів товариство могло вчинити один значний правочин, то кожен із таких правочинів вважається значним. Посадові особи товариства, винні у порушенні порядку вчинення значних правочинів, солідарно відповідають за збитки, заподіяні товариству.

За правилами ст. 46 цього ж Закону значний правочин, правочин із заінтересованістю, вчинений з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки товариства лише у разі подальшого схвалення правочину товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення. Подальше схвалення правочину товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки товариства з моменту вчинення цього правочину.

Згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Позивач у свою чергу звертає увагу, що у Єдиному державному Реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні будь-які обмеження щодо прав директора відповідача Зеленого С.В. на укладення правочинів (а.с. 49 том 2), як того вимагає ст. 9 ЗУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

При цьому відповідач отримав товар від позивача, не повернув його, використав у своїй господарській діяльності, частково та регулярно розраховувався за нього, не надав суду та позивачу відомостей про проведення службового розслідування щодо неправомірного підписання Договору своїм директором, не стягнув з нього збитки, завдані товариству за результатами укладення Договору між сторонами.

Позивач вказує, що перед укладенням Договору його не було попереджено відповідачем про обмеження на підписання договору з боку директора, а заперечення щодо недійсності договору висловлені відповідачем лише після пред`явлення позову про стягнення залишку боргу за товар.

В справу також не подано доказів, що Договір між сторонами директором відповідача було укладено всупереч інтересам ТОВ "Сільськогосподарське підприємства "Весна21", а загальні збори товариства висловилися про непогодження цього договору після його укладення.

Відповідач не вживав заходів щодо розірвання договору, повернення товару позивачу та пред`явлення вимоги про повернення сплачених коштів. Доказів про протилежне суду не подано.

Єдиним мотивом подання зустрічного позову про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020, укладеного між сторонами у справі, позивач вважає небажання відповідача провести повний розрахунок за товар, що порушує права позивача та свідчить про недобросовісність відповідача.

У відповідності до ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Підстав нікчемності укладеного між сторонами договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020, відповідач суду не довів.

Договір між сторонами є оспорюваним, тому відповідачем заявлено зустрічний позов саме про визнання його недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За правилами ст. 2,4 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно вимог п.6) ч. 4 ст. 238 ГПК України при прийнятті рішення суд повинен вказати в рішенні, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку.

Отже, за зустрічним позовом відповідач повинен довести невідповідність спірного договору вимогам чинного законодавства та одночасне порушення ним прав відповідача.

Таких обставин відповідачем не доведено.

Якщо навіть директор відповідача перевищив свої повноваження при укладенні Договору, то договір схвалено подальшими діями товариства по прийняттю товару та проведення за нього часткового розрахунку. Відповідач не вимагає проведення реституції, що вказує на формальний характер заявленого позову без наміру ефективного відновлення права відповідача, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю.

Судові витрати за розгляд зустрічного позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, за первісним позовом з відповідача на користь позивача слід стягнути лише 659 186,06 грн. боргу, 17 115,57 грн. 3 % річних, 74 351,16 грн. інфляційних втрат, 32959,30 грн. пені на підставі договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020 року.

В решті вимог за первісним позовом, та за зустрічним позовом слід відмовити.

На підставі ч. 9 ст. 219 ГПК України, враховуючи що спір виник через неправильні дії боржника, з відповідача на користь позивача слід стягнути 12358,63 грн. на відшкодування сплаченого судового збору повністю за первісним позовом.

Керуючись ст. 238,240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" (ідентифікаційний код 33362698, с. Гуменці, вул. Вербовецьке шосе, 1, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область) в особі Озірянської філії ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Весна 21" (ідентифікаційний код 43544914, с. Мліїв, вул. Данила Кушніра, 245, Городищенський район, Черкаська область) на користь Приватного підприємства "Фенікс Агро" (ідентифікаційний код 36780586 м. Умань, Черкаська область, вул. Гонти, 3 ) -- 659 186,06 грн. боргу, 17 115,57 грн. 3 % річних, 74 351,16 грн. інфляційних втрат, 32959,30 грн. пені на підставі договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020 року та 12358,63 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

3. В задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору поставки № ОзФ 262/2020 від 01.07.2020 року відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2021

Суддя Н.М. Спаських