ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2929/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників справи:

позивача Романюк Є.А., самопредставництво

відповідача не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державного закладу "Слобожанський регіональний центр професійної освіти", селище Одноробівка,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Басфорт Оіл Транс", місто Харків,

про стягнення заборгованості за договором,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/2929/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державний навчальний заклад "Слобожанський регіональний центр професійної освіти", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Басфорт Оіл Транс", про стягнення 250 398,83 грн., з яких 150 000,00 грн. основна заборгованість, 83 067,82 грн. пеня, 17 331,01 грн. інфляційні втрати.

11 серпня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Державного навчального закладу "Слобожанський регіональний центр професійної освіти" до розгляду та відкрито провадження у справі, яку ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/2929/21 підготовче провадження. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, свого уповноваженого представника в судові засідання не направляв, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, втім поштові повідомлення, в яких знаходилась судова кореспонденція, повертались до суду із зазначенням причин адресат відсутній за вказаною адресою. Зважаючи на те, що під час розгляду справи судом було створено необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними матеріалами. Враховуючи ненадання відповідачем відзиву, згідно з положеннями статті 178 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу за наявними матеріалами. 20 вересня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 жовтня 2021 року. У судовому засіданні 11 жовтня 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. 11 жовтня 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

24 вересня 2018 року між Державним навчальним закладом "Слобожанський регіональний центр професійної освіти" (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Басфорт Оіл Транс" (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки № 240901 (далі договір) за умовами якого постачальник зобов`язується передати (поставити) в обумовлені сторонами строки у власність покупця товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього передбачену договором грошову суму. Предметом постачання за даним договором є соняшник (розділ 1 договору). Пунктом 3.1. договору визначено, що постачання товару здійснюється однією або декількома партіями. Кількість товару в кожній партії вказується у видаткових накладних, підписаних покупцем. Покупець оплачує товар шляхом безготівкового рахунку на поточний рахунок постачальника (пункт 4.3 договору). При цьому, за пунктом 6.2.1. договору, у разі прострочення здійснення оплати за товар покупець зобов`язується сплати постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день такого прострочення. Пунктом 9.1. договору встановлено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині виконання сторонами узятих на себе грошових зобов`язань за договором до моменту їх повного виконання. Виконуючи обумовлені сторонами зобов`язання, позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений товар на загальну суму 623 700,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 2 від 24 вересня 2018 року. Як стверджує позивач, відповідач (зобов`язаний контрагент) кошти, за поставлений товар сплатив не в повному обсяз, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 150 000,00 грн., що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду для відновлення порушених прав і інтересу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною 1 статті 692 ЦК України, оскільки договір не містить точного та конкретного порядку (строків) розрахунків за товару.

Як свідчать матеріали справи, в рамках укладеного договору між зобов`язаними контрагентами (позивачем і відповідачем) була проведена господарська операція з поставки товару на загальну суму 623 700,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 2 від 24 вересня 2018 року. Як зазначає позивач, відповідач оплату отриманого товару в повному обсязі не здійснив, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 150 000,00 грн.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведеного вище висновку, як і не надано належним доказів на підтвердження здійснення повної оплати поставленого товару. За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак не здійснив повний розрахунок його вартості, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 150 000,00 грн. основної суми заборгованості по сплаті договором є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України). Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6.2.1. договору, у разі прострочення здійснення оплати за товар покупець зобов`язується сплати постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день такого прострочення. Дії відповідача щодо несвоєчасної оплати є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до умов пункту 6.2.1 договору.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок вищенаведеної компенсаційної виплати, суд вважає його таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства в силу допущених методологічних помилок при визначенні початкових та кінцевих дат періодів прострочення, кількості днів за відповідні періоди прострочення, що призвело до заявленя вказаних сум у завищеному розмірі.

Так, частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, проте законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Сторони у договорі не відступили від положень актів господарського законодавства в частини нарахування компенсаційної витрати, а відтак суд, в частині перевірки розрахунку заявленої до стягнення пені керується виключно нормами закону.

Так, згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вже було вказано вище, позивач поставив відповідачу товару 24 вересня 2018 року, що зумовлює виникнення у останнього зустрічного обов`язку по оплаті товару після його прийняття (тобто по 25 вересня 2018 року). За таких обставин, першим днем прострочення відповідачем виконання його зобов`язання з оплати товару є 26 вересня 2018 року.

Втім, позивачем, всупереч вимог статті 252, 253 Цивільного кодексу України невірно визначено дату початкового періоду нарахування наведеної суми (16 листопада 2018 проти вірної дати 26 вересня 2019 року), а також розраховано дану штрафну санкцію поза межами шестимісячного строку, обумовленого у статті 232 Господарського кодексу України, що суперечить нормам чинного законодавства.

Здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення пені, виходячи з пункту 6.2.1 договору, приписів статті 231 ГК України, суд встановив, що арифметично вірним розрахунком даної штрафної санкції є сума у розмірі 26 926,03 грн., в зв`язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині задовольняються у розмір, який встановлений судом.

Розглянувши заявлену позивачем вимогу про стягнення з відповідача 17 331,01 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, у тому числі статті 625 Цивільного кодексу України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, а також визначеного позивачем періоду прострочення по сплаті грошового зобов`язання, господарський суд приходить до висновку, що позивачем вірно проведено розрахунок похідної вимоги, що зумовлює задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 17 331,01 грн.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Басфорт Оіл Транс" (61002, місто Харків, вулиця Мироносицька, будинок 65, ідентифікаційний код юридичної особи 40710478) на користь Державного навчального закладу "Слобожанський регіональний центр професійної освіти" (62210, Харківська область, Золочівський район, селище Одноробівка, вулиця Бурсацька, будинок 8, ідентифікаційний код юридичної особи 02547814) 150 000,00 грн. основної заборгованості, 26 926,03 грн. пені, 17 331,01 грн. інфляційних втрат та 2 913,85 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено "12" жовтня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко