РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.10.2021Справа № 910/7704/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., за участю секретаря судового засідання П`янковської Т.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОФІГРУП»

до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та фізичної особи-підприємця Лук`яненка Євгенія Олександровича

про визнання договору недійсним

за участі представників:

позивача - Сопружинська Т.П.,

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - Кулініченко Г.В.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «УКРПРОФІГРУП» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та фізичної особи-підприємця Лук`яненка Євгенія Олександровича, в якому просить визнати недійсним договір № 09-12/20 від 31.12.2020 про надання послуг з транспортування, укладеного між Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та фізичною особою-підприємцем Лук`яненком Євгенієм Олександровичем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний правочин укладено з порушенням вимог статей 511, 903 Цивільного кодексу України, оскільки обов`язок з оплати за надані послуги визначено за третіми особами та не встановлено вартості таких послуг, що, на переконання позивача, є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог статті 162 Господарського процесуального кодексу України.

28.05.2021 до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

23.06.2021 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

02.07.2021 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву та витребувані судом докази.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 31.08.2021.

31.08.2021 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 31.08.2021 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав підготовче засідання до 05.10.2021.

16.09.2021 від відповідача-2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

У підготовчому засіданні 05.10.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 19.10.2021.

Відповідач-1, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання 19.10.2021 до суду не прибув, про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні 19.10.2021 суд заслухав пояснення присутніх представників учасників справи у вступному слові, дослідив наявні в матеріалах справи докази, заслухав промови учасників справи у судових дебатах та, після виходу з нарадчої кімнати, проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наказу ТОВ «УКРПРОФІГРУП» № П-93/16 від 22.07.2016 «Про призначення директора», ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «УКРПРОФІГРУП» з 22.07.2016.

Наказом ТОВ «УКРПРОФІГРУП» № 3-Б від 18.02.2019 «Про порядок використання службових автомобілів та комісію на списання паливно-мастильних матеріалів» службовий автомобіль «MERCEDES-BENZ GLC 220D», номерний знак НОМЕР_1 закріплено за водієм ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії АС № від 23.03.2021, головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Оболонського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Іжаковським В.Й. зафіксовано адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП України, а саме транспортний засіб «MERCEDES-BENZ GLC 220D», номерний знак НОМЕР_1 зупинено ближче 10 метрів від місця виїзду з прилеглих територій на вул. Рейтарська, 17 в м. Києві. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680, 00 грн.

Того ж дня складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, згідно якого , зазначений вище транспортний засіб передано ФОП Лук`яненко Є.О. для доставлення на спеціальний майданчик.

23.03.2021 Краско А.В. сплатив на користь Державного бюджету України 340, 00 грн штрафу, відповідно до постанови серії АС № від 23.03.2021, 144, 00 грн за зберігання автомобіля на спецмайданчику на користь ГУ ПН у м. Києві та 1 270, 00 грн за транспортування автомобіля на спецмайданчик на користь ФОП Лук`яненко Є.О.

На запит позивача Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано копію договору № 09-12/20 від 31.12.2020 про надання послуг з транспортування, укладеного між Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (замовник) та фізичною особою-підприємцем Лук`яненком Євгенієм Олександровичем (виконавець) (далі - Договір).

Предметом Договору є надання виконавцем замовнику послуг з доставлення (транспортування) на спеціальний майданчик чи стоянку Національної поліції, її територіальних органів за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора транспортного засобу, тимчасово затриманого головним інспектором з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до законодавства (далі - послуги з транспортування) (п. 1.1 Договору).

Згідно п. 1.2 Договору, послуги з транспортування надаються у відповідності до умов цього Договору та включають виїзд евакуатора, завантаження, транспортування на спеціальний майданчик чи стоянку та розвантаження тимчасово затриманого транспортного засобу.

Розділом 4 Договору визначено порядок розрахунків.

Так, згідно пунктів 4.1, 4.2 Договору, виконавець отримує на власний рахунок оплату вартості послуг з доставляння транспортного засобу до місця зберігання від особи, яка керувала транспортним засобом на момент учинення правопорушення, або відповідальної особи, зазначеної в частині першій статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, або особи, яка ввезла затриманий транспортний засіб на територію України.

Розмір плати за транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на місце зберігання має бути економічно-обґрунтованим та визначається виконавцем відповідно до законодавства України.

Звертаючись до суду з даним позовом, заявник вказує, що Договором передбачено відплатне надання послуг, при цьому обов`язок зі сплати вартості таких послуг покладено не на замовника, а на третіх осіб, що суперечить вимогами статей 511, 903 Цивільного кодексу України. Відтак, вважаючи, що зобов`язання не може створювати обов`язку для третьої особи, а також те, що не узгодження сторонами правочину усіх істотних умов договору, а саме ціни, позивач просить суд визнати Договір недійсним.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є обов`язковим для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Таким чином, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними на момент його вчинення.

Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, організація і діяльність органів виконавчої влади.

За приписами ч. 3 ст. 219 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпап) від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і сьомою статті 122, частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування.

Так, пунктами 1, 2 рішення Київської міської ради від 27 вересня 2018 року № 1530/5594 (Із змінами і доповненнями, внесеними рішенням від 12 листопада 2019 року № 31/7604) уповноважено посадових осіб (інспекторів з паркування) Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою і третьою статті 122, частинами першою, другою статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, від імені виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також проводити тимчасове затримання транспортних засобів у місті Києві шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку у разі вчинення порушення, передбаченого частиною третьою статті 122 (порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху), частиною першою статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у випадках, передбачених частиною третьою статті 265-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а так само у разі вчинення порушення, передбаченого частиною другою статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, від імені виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Диспозицією частини 3 статті 122 КУпап є ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-2 КУпап, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

За встановленими обставинами справи, постановою серії АС № від 23.03.2021, зафіксовано адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП України, а саме транспортний засіб «MERCEDES-BENZ GLC 220D», номерний знак НОМЕР_1 зупинено ближче 10 метрів від місця виїзду з прилеглих територій на вул. Рейтарська, 17 в м. Києві.

За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, до Краска А.В., який є директором юридичної особи - позивача, застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680, 00 грн,

Крім цього, внаслідок виявлення адміністративного правопорушення, складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, згідно якого, зазначений вище транспортний засіб передано ФОП Лук`яненко Є.О. для доставлення на спеціальний майданчик.

За приписами частин 1, 2, 6 статті 265-4 КУпап, тимчасове затримання транспортного засобу інспектором з паркування здійснюється шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора і дозволяється виключно у випадках, встановлених цією статтею. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі фіксації обставин тимчасового затримання транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису) таке затримання відбувається без присутності понятих.

Тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється у разі вчинення порушення, передбаченого частинами третьою та сьомою статті 122 (порушення правил зупинки, стоянки в межах відповідного населеного пункту), частиною першою статті 152-1 цього Кодексу, у випадках, передбачених частиною третьою цієї статті, а так само у разі вчинення порушень, передбачених частинами другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу.

Повернення транспортного засобу, затриманого шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особі, яка ввезла транспортний засіб на територію України, або особі, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення правопорушення, відбувається невідкладно за зверненням такої особи після сплати штрафу за вчинене правопорушення та оплати вартості послуг із транспортування та/або зберігання транспортного засобу.

Відповідно до статті 265-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2018 року № 990 затверджено Порядок тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів та їх зберігання (далі - Порядок № 990), який визначає процедуру тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів, зберігання таких транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, а також їх повернення.

Пунктом 3 Порядку № 990 визначено, що доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється за допомогою спеціальних автомобілів-евакуаторів (далі - евакуатор), у тому числі тих, що належать підприємствам, установам та організаціям, які провадять діяльність, пов`язану із транспортуванням транспортних засобів, і з якими органами місцевого самоврядування укладено в установленому законодавством порядку договори.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2020 між Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (замовник) та фізичною особою-підприємцем Лук`яненком Євгенієм Олександровичем (виконавець) було укладено договір № 09-12/20 про надання послуг з транспортування, укладеного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач доводить, що попри те, що він не є стороною цього правочину, на позивача покладено певні зобов`язання, що суперечить вимогам Цивільного кодексу України.

Дослідивши зміст спірного правочину, суд встановив, що йому притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина перша статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ч. 1 ст. 511 ЦК України, на яку й посилається позивач, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Водночас суд зауважує, що, відповідно до положень ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Отже, положення ч. 1 ст. 528 ЦК України містять бланкетну норму, яка відсилає саме до ч. 6 ст. 265-4 КУпап, відповідно до якої, умовою повернення транспортного засобу, затриманого шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку є саме сплата штрафу за вчинене правопорушення та оплата вартості послуг із транспортування та/або зберігання транспортного засобу.

Виконання зобов`язання у інший спосіб, а саме, наприклад, сплата вартості послуг виконавця замовником та подальше їх стягнення з особи, на яку накладено адміністративне стягнення, було б занадто бюрократизованим, та таким, що не узгоджується із приписами Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За змістом ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України та ч. 2 ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Позивач вказує, що оспорюваний ним правочин не містить визначення ціни договору, оскільки зміст п. 4.2 Договору свідчить про те, що виконавець самостійно визначає розмір оплати послуг.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що пунктом 4.2 Договору визначено, що розмір плати за транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на місце зберігання має бути економічно-обґрунтованим та визначається виконавцем відповідно до законодавства України.

Втім, позивачем не наведено жодного нормативно-правового акту, який би регламентував визначення розміру плати за транспортування затриманого транспортного засобу для зберігання на спеціальний майданчик.

Поряд із цим, на вимогу суду, відповідачем-2 надано калькуляцію вартості послуг із транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів, відповідно до якого вартість послуги на 1 транспортний засіб становить 1 270, 00 грн, який і був сплачений Краском А.В. 23.03.2021. При цьому доводів щодо необґрунтованості вартості послуг із транспортування, позовна заява не містить.

У зв`язку із цим слід зазначити, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

У цьому висновку суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що з системного аналізу вищенаведених норм права вбачається, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання недійсним пунктів договору, не є тими обставинами, у розумінні статей 203 та 215 ЦК України, з якою законодавець пов`язує можливість визнання правочину недійсним.

З урахуванням вищенаведеного можна дійти висновку, що при укладанні сторонами договору не було порушено приписів статей 203, 215 ЦК України, 180, 189 ГК України, указаний правочин відповідає вимогам законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Витрати зі сплати судового збору за подання позову покладаються на позивача у відповідності до вимог статті 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 20.10.2021.

Суддя О.С. Комарова