УХВАЛА

м. Київ

22.09.2021Справа № 910/15553/20

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В.В., за участі секретаря судового засідання Рєпкіної Ю. Є., розглянувши в судовому засіданні матеріали справи в порядку загального позовного провадження

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ком" про забезпечення виконання рішення у справі 910/15553/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ком"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецконсалтинг"

про стягнення заборгованості в розмірі 420 000,00 грн,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 22.09.2021,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ві Ком" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецконсалтинг" про стягнення заборгованості в розмірі 420 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Грєхова О.А.) від 08.02.2021, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду № 910/15553/20 від 12.05.2021 та набрало законної сили 12.05.2021 позов задоволено повністю.

19.07.2021 на виконання зазначеного рішення суду було видано наказ про примусове виконання рішення.

До Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ком" (далі - позивач, Товариство, заявник) про забезпечення виконання рішення в порядку частини 6 статті 327 ГПК України.

За результатами проведеного повторного автоматизованого розподілу, проведеного у зв`язку з відпусткою судді Грєхової О. А. на підставі розпорядження в.о. керівника апарату Господарського суду міста Києва, матеріали справи 910/15553/20, зареєстровані за вхідним № 01-20/8704/21 були передані для розгляду судді Джарти В. В.

Відповідно до приписів статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. За заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходи, передбачені статтею 137 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи та подану заяву суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання та виклику представників сторін для надання останніми додаткових пояснень/заперечень щодо поданої заяви, про що була постановлена відповідна ухвала від 20.09.2021.

У судове засідання 22.09.2021 з`явився представник заявника та просив подану заяву задовольнити, посилаючись на обставини та факти, викладені в заяві.

При дослідженні матеріалів поданої Товариством заяви про забезпечення позову суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини 1 статті 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Наразі, суд зазначає, що у вирішенні питання про забезпечення позову слід здійснювати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. При зверненні до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача, заявник зобов`язаний надати докази того, що запропонований захід до забезпечення позову дійсно може виключити можливість невиконання або утруднення виконання судового рішення.

Звертаючись із заявою про забезпечення виконання рішення, Товариство зазначає наступне.

19.07.2021 Господарським судом міста Києва було видано наказ №910/15553/20 на виконання вищевказаного рішення.

21.07.2021 постановою приватного виконавця Авторгова А. М. відкрито виконавче провадження №66168474 на підставі вищевказаного наказу Господарського суду міста Києва.

21.07.2021 постановою приватного виконавця Авторгова. А.М. ВП №66168474 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладання арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. Вказана постанова була направлена листом приватного виконавця Авторгова А.М. від 21.07.2021 №1329 зокрема до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ).

21.07.2021 приватний виконавець Авторгов А.М. відповідно до вимог глави 5 «Примусове списання коштів» Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976, (далі - Інструкція №22) через обслуговуючий його рахунок AT «Ощадбанк» направив з реєстром платіжних вимог №66168474 до ДКСУ, в якій відкрито рахунок боржника за № НОМЕР_1 , платіжну вимогу №66168474 про стягнення з боржника 485 165,33 грн.

Однак, ДКСУ платіжну вимогу від 21.07.2021 №66168474, всупереч вимог пункту 5.2. глави 5 Інструкції №22, не виконала і при цьому жодної причини залишення цього розрахункового документу без виконання, всупереч вимог пункту 2.18 глави 2 Інструкції №22 приватному виконавцю не повідомила.

05.08.2021 приватний виконавець Авторгов А.М., у відповідь на клопотання боржника, через AT «Ощадбанк» направив до УДКСУ у Дарницькому районі міста Києва (код банку 820172, м. Київ, вул. Кошиця, 11) платіжну вимогу №66168474 про стягнення з боржника 485 165,33 грн.

09.08.2021 боржником, на виконання пункту 2 постанови приватного виконавця Авторгова А.М. від 21.07.2021 №66168474 про відкриття виконавчого провадження, складено Декларації про доходи та майно боржника юридичної особи, відповідно до пункту 12 Розділу VIII «Відомості про вклади та інші активи у банках» якої боржник має поточний рахунок на номером НОМЕР_1 в ДКСУ (МФО 820172) на якому зберігаються кошти у розмірі 4 559 830,02 грн. Вказана обставина свідчить про те, що боржник, маючи в своєму розпорядження достатню для виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/15553/20 суму коштів недобросовісно ухиляється від його виконання.

13.08.2021 на адресу приватного виконавця надійшов лист начальника УДКСУ у Дарницькому районі міста Києва () від 10.08.2021 №21-02-06/19 в якому повідомлено, що платіжна вимога №66168474 повертається без виконання, оскільки боржнику відкрито небюджетний рахунок за № НОМЕР_1 , який має спеціальне призначення для зарахування сум попередньої оплати за капітальними видатками та державними контрактами, а Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено повноважень органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, щодо накладання арешту на грошові кошти, які знаходяться на спеціальних рахунках боржників.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Так, згідно зі статями 73, 74, 77, 79 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд відзначає, що згідно з пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

У листі начальника УДКСУ у Дарницькому районі міста Києва від 10.08.2021 №21-02-06/19 казано, що небюджетний рахунок за № НОМЕР_1 має спеціальне призначення для зарахування сум попередньої оплати за капітальними видатками та державними контрактами.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд відзначає, що нормативно правове регулювання накладення декількох арештів на грошові кошти на тому й самому рахунку чинним законодавством не передбачено.

З системного аналізу викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для накладення арешту на грошові кошти, що належать ТОВ «УКРСПЕЦКОНСАЛТИНГ» і знаходяться на його небюджетному рахунку в ДКСУ.

Щодо вимоги Товариства про звернення стягнення на кошти ТОВ «УКРСПЕЦКОНСАЛТИНГ» суд відзначає наступне.

Частиною 11 статті 137 ГПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Беручи до уваги, що заява про забезпечення подається у межах виконання судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду спору, яким в свою чергу присуджено до стягнення з ТОВ «УКРСПЕЦКОНСАЛТИНГ» вимога про звернення стягнення на грошові кошти фактично є вимогою про повторне ухвалення рішення по суті, а тому така вимога не підлягає задоволенню.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, враховуючи приписи статті 141 ГПК України, з огляду на необґрунтованість заяви Товариства, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення.

Крім того суд вважає за необхідне відзначити, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне зазначити, що, маючи на меті виконання судового рішення та отримання грошових коштів, присуджених до стягнення, обрана позивачем (стягувачем) процесуальна конструкція забезпечення виконання рішення не є ефективним способом захисту реалізації своїх прав. Натомість, суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що він не позбавлений права звернутися із позовом в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 136-138, 232-235, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ком" про забезпечення виконання рішення у справі 910/15553/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ком" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецконсалтинг" про стягнення заборгованості в розмірі 420 000,00 грн - відмовити повністю.

2. Ухвала набирає законної сили 22.09.2021 та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повна ухвала складена 06.10.2021.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ