ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 жовтня 2021 року Справа № 903/691/21

Господарський суд Волинської області у складі

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

від позивача: Завгородня І.Л. довіреність № 21/382 від 22.07.2021, Федюра С.В. довіреність № 21/505 від 15.09.2021

від відповідача: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/691/21 за позовом Приватного акціонерного товариства «Нововолинський ливарний завод» до Підприємства «Нововолинськводоканал» житлово-комунального об`єднання Нововолинської міської ради про стягнення 15527,77 грн.,

ВСТАНОВИВ:

20.08.2021 Приватне акціонерне товариство Нововолинський ливарний завод на адресу суду направило позовну заяву до Підприємства Нововолинськводоканал житлово-комунального об`єднання Нововолинської міської ради про стягнення 15527,77 грн. збитків.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем вимог податкового законодавства щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, внаслідок чого позивач не зміг включити суми податку на додану вартість, сплачені відповідачу в складі вартості послуг з водопостачання та водовідведення, до податкового кредиту з ПДВ та зменшити на відповідну суму податкові зобов`язання з ПДВ. В результаті чого ПрАТ НЛЗ понесло збитки в розмірі неотриманого податкового кредиту - 15 527,77 грн.

Ухвалою суду від 26.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Підприємство «Нововолинськводоканал» житлово-комунального об`єднання Нововолинської міської ради 09.09.2021 на електронну та поштову адресу суду надіслало відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги позивача є безпідставними та не обгрунтовними, у зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову.

17.09.2021 ПрАТ «Нововолинський ливарний завод» надіслало на адресу суду відповідь на відзив, в якій просить суд позов задовольнити та зобов`язати відповідача надати докази реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних за результатами надання послуг ПрАТ «НЛЗ» з централізованого водопостачання та водовідведення за наступними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): акт №2862 від 21.08.2018 на суму 45140,92 грн. (в т.ч.ПДВ 7523,49 грн.); акт №3192 від 24.09.2018 на суму 48025,68 грн. (в т.ч.ПДВ 8004,28 грн.).

Протокольною ухвалою суду від 22.09.2021 розгляд справи у підготовчому судовому засіданні закрито та призначено розгляд справи по суті на 05.10.2021 о 10:30 год. Зобов`язано відповідача надати докази реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних за результатами надання послуг ПрАТ «НЛЗ» з централізованого водопостачання та водовідведення за наступними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): акт №2862 від 21.08.2018 на суму 45140,92 грн. (в т.ч.ПДВ 7523,49 грн.); акт №3192 від 24.09.2018 на суму 48025,68 грн. (в т.ч.ПДВ 8004,28 грн.).

Протокольною ухвалою від 05.10.2021 суд відклав розгляд справи по суті на 19.10.2021 о 11:30 год. Повторно зобов`язав відповідача надати докази реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних за результатами надання послуг ПрАТ «НЛЗ» з централізованого водопостачання та водовідведення за наступними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): акт №2862 від 21.08.2018 на суму 45140,92 грн. (в т.ч.ПДВ 7523,49 грн.); акт №3192 від 24.09.2018 на суму 48025,68 грн. (в т.ч.ПДВ 8004,28 грн.).

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просять позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явився, 18.10.2021 надіслав на електронну адресу суду пояснення, в яких просить суд розглядати справу без представника відповідача, а позовну заяву залишити без задоволення. Повідомив, що податкові накладні у Єдиному реєстрі податкових накладних за наступними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): акт №2862 від 21.08.2021 і акт №3192 від 24.09.2021 не зареєстровані.

Протокольною ухвалою від 19.10.2021 суд пояснення представника відповідача залишив без розгляду.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2017 між Публічним акціонерним товариством «Нововолинський ливарний завод» (далі - Позивач) та Підприємством «Нововолинськводоканал» ЖКО НМР (далі -Відповідач) б укладено договір № 254 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації (далі - Договір, а.с.6-7).

Згідно п.п. 1, 2 Договору, водоканал (Відповідач) взяв на себе зобов`язання забезпечувати абонента (Позивача) питною водою, а також приймати від нього стічні води, а абонент взяв на себе зобов`язання своєчасно проводити розрахунки за послуги водопостачання та водовідведення.

На виконання умов вказаного Договору у серпні та вересні 2018 Відповідач надав Позивачу послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на суму 93166,60 грн. (в т. ч. ПДВ - 15 527,77 грн.), що підтверджується наступними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг):

- акт № 2862 від 21.08.2018 на суму 45 140,92 грн., в т. ч. ПДВ - 7 523,49 грн. (а.с.9);

- акт № 3192 від 24.09.2018 на суму 48 025,68 грн., в т. ч. ПДВ - 8 004,28 грн. (а.с.10).

Відповідач здійснив оплату, що підтверджується платіжними дорученнями:

- №1839 від 10.09.2018 на суму 45140,92 грн. (а.с.11);

- №1853 від 28.09.2018 на суму 24012,84 грн. (а.с.12);

- №1981 від 11.10.2018 на суму 24012,84 грн. (а.с.13).

Пунктами 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг продавець зобов`язаний на дату виникнення податкових зобов`язань скласти податкову накладну в електронній формі, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата зарахування коштів від покупця/замовника, як оплата послуг, або дата постачання послуг, в залежності від того, яка подія відбулася раніше (п. 187.1 ст. 187 ПКУ).

Враховуючи обставини того, що надання послуг відбулося раніше їх оплати, податкові зобов`язання та зобов`язання скласти податкові накладні у Відповідача виникли на дату складання вищевказаних актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: 21.08.2018 та 24.09.2018.

Пунктом 201.10 ПКУ (абз. 14) визначено, що реєстрація податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені, Таким чином, на виконання вимог законодавства, Відповідач був зобов`язаний скласти податкові накладні на суму наданих послуг, згідно актів наданих послуг, та зареєструвати такі податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних у наступні терміни:

за актом № 2862 від 21.08.2018 на суму 45140,92 грн., в т. ч. ПДВ - 7523,49 грн. - до 15.09.2018;

за актом № 3192 від 24.09.2018 на суму 48 025,68 грн., в т. ч. ПДВ - 8 004,28 грн. - до 15.10.2018.

Як слідує з матеріалів справи, в порушення вищевказаних вимог закону Відповідач не здійснив реєстрацію податкових накладних за серпень та вересень 2018 на суму 93 166,60 грн. (в т. ч. ПДВ - 15 527,77 грн.) в Єдиному реєстрі податкових накладних, що також підтверджено відповідачем у листі №743 від 18.10.2021 (а.с.86).

Згідно абз. 2, 3, 19 п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальником послуг, є для покупця таких послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Відсутність факту реєстрації продавцем послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п. 14.1.181 ст. 14 ПКУ).

Отже, внаслідок порушення Відповідачем вимог податкового законодавства щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, позивач не зміг включити суми податку на додану вартість, сплачені Відповідачу в складі вартості послуг з водопостачання та водовідведення, до податкового кредиту з ПДВ та зменшити на відповідну суму податкові зобов`язання з ПДВ. В результаті чого ПрАТ «НЛЗ» понесло збитки в розмірі неотриманого податкового кредиту - 15 527,77 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 02.08.2021 позивач надіслав на адресу Відповідача претензією № 21/406 про відшкодування збитків (а.с.14), що підтверджується описом вкладення та накладною відділу поштового зв`язку (а.с.15-16).

Однак вимоги позивача не були задоволені.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно приписів ст. 216 ГК України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання. Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

Згідно ч. 2 ст. 217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Грошовим вираженням шкоди є збитки, до складу яких згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме:

- протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання;

- наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди);

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою;

- вина боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення п. 201.1 ст. 201, абз. 1, 14 п. 201.10 ст. 210 ПК України, Відповідач не зареєстрував в Єдиному реєстрі податкові накладні за послугами, наданими Позивачу згідно актів № 2862 та 3192;

Внаслідок чого Позивач позбавлений права на включення податку на додану вартість в розмірі 15527,77 грн., сплаченого Відповідачу в складі вартості послуг з водопостачання та водовідведення, до податкового кредиту з ПДВ та зменшити на відповідну суму податкові зобов`язання з ПДВ до бюджету.

Прямий причинний зв`язок між порушенням Відповідача та втратами Позивача встановлений п. 198.6 ст. 198 та абз. 19 п. 201.10 ст. 201 ПК України, відповідно до яких - відсутність факту реєстрації продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту; вина Відповідача полягає в тому, що реєстрація податкових накладних не була здійснена внаслідок його бездіяльності.

Правомірність застосування відповідальності до постачальників за порушення порядку складання та реєстрації податкових накладних шляхом відшкодування збитків підтверджується численними судовими рішеннями, а саме: Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2018 у справі № 920/1190/16, Постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.08.2018 у справі № 917/877/17, Постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018. у справі № 908/76/18.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача 15527,77 грн. збитків підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення.

Доводи відповідача, щодо права покупця подати заяву зі скаргою на продавця до контролюючого органу спростовуються наступним.

Подання скарги на продавця до контролюючого органу є правом покупця, а не обов`язком. І подання такої скарги не забезпечує Покупцю реалізацію права на включення сум податку до податкового кредиту. Аналогічний висновок наведені в численних судових рішеннях, зокрема:

у Постанові Верховного суду України від 20.06.2018 у справі № 819/1383/17 зазначено: «у вказаному пункті передбачено право платника податків на звернення до контролюючого органу із скаргою, а не обов`язок. При цьому, ці норми не пов`язують право платника податків на формування податкового кредиту із реалізацією таким платником свого права на подання відповідної скарги»;

Постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палата Касаційною господарського суду від 03.08.2018 у справі № 917/877/17 встановлено: «покупець зазначених товарів/послуг має право додати до податкової декларації скаргу на також продавця, однак подання такої скарги згідно з наведеною нормою у редакції, чинній після 01.01.2015, не є підставою для включення ним сум податку до складу податкового кредиту».

Крім того, у контролюючого органу відсутні дієві механізми для того, щоб зобов`язати платника податків зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, що б надало покупцю можливість включити суми податку до податкового кредиту.

Ефективність захисту порушених прав шляхом подання заяви зі скаргою де контролюючого органу можна простежити з тексту Постанови Рівненською апеляційного господарського суду від 30.10.2017 у справі № 903/596/17 (долучена Відповідачем до матеріалів справи), в якій Підприємство «Нововолинськводоканал виступало відповідачем з приводу реєстрації податкових накладних. З тексту вищевказаної Постанови вбачається, що позивачем було подано заяву зі скаргою до контролюючого органу, проте така скарга не принесла жодних результатів та позивач був змушений звернутися до суду за захистом порушених прав.

Враховуючи вищевикладене, Позивач не може погодитися з твердженням Відповідача про те, що права Позивача підлягають захисту виключно шляхом подання Позивачем до податкової декларації за відповідний звітний податковий період заяви зі скаргою на Відповідача.

Доводи відповідача, про те, що факт відсутності реєстрації податкових накладних Відповідачем може бути підтверджений лише актом перевірки, рішенням відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки, спростовуються наступним.

Пунктом 86.1 ст. 86 ПК України встановлено, що результати перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. У разі незгоди платника податків з висновками акта (довідки) такий платник податків має право надати заперечення. Крім цього, статтею 56 ПК України передбачено право платника податку на оскарження рішень контролюючого органу в адміністративному та судовому порядку.

Проте, усі права щодо подачі заперечень на акт перевірки та оскарження рішень контролюючого органу в адміністративному чи судовому порядку надаються виключно платникам податків, перевірка яких здійснювалася.

Таким чином, у випадку перевірки Відповідача за заявою Позивача, Позивач позбавлений права на оскарження рішення контролюючого органу стосовно виявлених порушень податкового законодавства Відповідачем. У позивача відсутнє право ознайомитися з актами документальної перевірки відповідача, оскільки відповідно до п. 8 розд. II Наказу МФУ № 727 від 20.08.2015, інформація, що міститься в акті перевірки, не підлягає розголошенню посадовими особами контролюючого органу, а також передачі в інші органи, за винятком випадків, передбачених законом.

Твердженням відповідача про те, що встановлення фактів порушення вимог податкового законодавства є виключною компетенцією контролюючих органів і суд не може встановлювати факти порушення вимог податкового законодавства не приймаються судом, оскільки у випадку незгоди платника податків з висновками та рішеннями контролюючого органу, платник податків звертається саме до суду з метою вирішення спору та встановлення фактів наявності чи відсутності порушень податкового законодавства.

Доводи відповідача про те, що Позивач не використав усіх передбачених податковим законодавством способів для реалізації свого права на віднесення сум податку до податкового кредиту, спростовуються наступним.

Згідно абз. 2, 3 п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальником послуг, є для покупця таких послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження. Позивач може реалізувати своє право на віднесення сум податку до податкового кредиту виключно за умови реєстрації Відповідачем податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Щодо твердженням Відповідача про відсутність причинного зв`язку між неотриманою Позивачем сумою податкового кредиту та діями Відповідача, судом враховано, що згідно абз. 19 п. 201.10 ст. 201 ПК України, відсутність факту реєстрації продавцем послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Обґрунтування правової позиції Відповідача Постановами Верховного суду України від 16.09.2015 у справі № 21 - 1465а 15 та від 15.04.2014 у справі № 21-29а14 не приймається судом, оскільки вказані судові рішення стосувалися правовідносин сторін, що виникли в період дії старої редакції ПК України (до 2015), яка передбачала право покупця на включення сум податку до податкового кредиту на підставі заяви зі скаргою на постачальника: «У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту» (абз.11 п. 201.10 ст. 201 ПКУ, в редакції до 2015).

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Підприємства «Нововолинськводоканал» житлово-комунального об`єднання Нововолинської міської ради (проспект Перемоги,20, місто Нововолинськ, Волинська область, 45400, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Нововолинський ливарний завод» (вулиця Луцька, 29, місто Нововолинськ, Волинська область, 45400, ) збитки в розмірі 15527,77 грн. (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять сім гривень сімдесят сім копійок) та 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 20.10.2021.

Суддя І. О. Гарбар