СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Харків Справа № 917/104/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Стойка О.В.

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.

за участю:

прокурора - Хряка О.О. (посвідчення № 059740 від 08.02.2021)

представника позивача - Фролова Р.М. (довіреність № 1098/7.3/14-21 від 23.03.2021)

представника відповідача - не з`явився

представника третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури, м. Полтава (вх. № 1561 П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21 (суддя Мацко О.С.; повне рішення складено 05.04.2021)

за позовом В.о. керівника Полтавської місцевої прокуратури, м. Полтава в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, м.Київ,

до Фізичної особи-підприємця Валенко Миколи Івановича, с. Пальчиківка Полтавської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізичної особи-підприємця Діхтяренка Олексія Андрійовича,

про стягнення 256161,50 грн,

ВСТАНОВИВ:

В.о. керівника Полтавської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Полтавської області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Валенко Миколи Івановича на користь Державної служби України з безпеки на транспорті до Державного бюджету України 256161,50 грн, що еквівалентно 8485,40 євро відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день проведення розрахунку - 11.04.2019, плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Полтавською місцевою прокуратурою під час вивчення матеріалів перевірки Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області було встановлено, що 11.04.2019 посадовими особами Управління за результатами здійснення габаритно-вагового контролю автомобілю марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу бортового -Е марки VAN HOOL реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував водій Захарченко М.В., було зафіксовано перевезення належним відповідачу - ФОП Валенку М.І. автомобілем вантажу із перевищенням вагових обмежень, встановлених Правилами дорожнього руху, без відповідного дозволу або документу про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів, про що було складено довідку про результати здійснення вагового контролю №029648, акт № 0006588 та складено розрахунок плати за проїзд у розмірі 8485,40 євро.

Прокурор стверджує, що своєчасне неподання до суду органом Державної служби України з безпеки на транспорті позову про стягнення з ФОП Валенка М.І. плати за проїзд автомобільними дорогами належного йому транспортного засобу із перевищенням вагових нормативів, свідчить про неналежне здійснення цим органом владних повноважень, у зв`язку із чим прокурор звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фізичної особи-підприємця Валенка Миколи Івановича 8500,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідальність за рух без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового транспорту покладається на перевізника, але прокурором та позивачем не доведено, що під час проведення зважування саме відповідач був перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому повинен нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Суд першої інстанції вказав, що згідно товарно-транспортної накладної - №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019, яка надана самим позивачем, перевізником вказано ФОП «Діхтяренко», вантажовідправник - ТОВ «Кернел -Трейд», вантажоодержувач - ПрАТ «Кернел-Груп». При цьому позивачем та прокурором не надано переконливих пояснень, чому суду не слід брати до уваги вищевказану ТТН з вказаними у ній відомостями. За висновками суду той факт, що водій ОСОБА_1 під час перевірки не вказав у акті №108983, що перевізником є не ФОП Валенко М.І., а інша особа, і просто відмовився від його підпису, не змінює висновків суду стосовно неналежності відповідача у даних правовідносинах.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21; апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Прокурор вважає, що товарно-транспортна накладна № ПМЗ 0000083 від 09.04.2019 не є належним доказом перевезення вантажу 11.04.2019 саме ФОП Діхтяренком О.А., а обставини перебування транспортного засобу у користуванні іншої особи не є доведеними відповідачем належними та допустимими доказами. Прокурор просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на відмінність у датах складення ТТН (09.04.2019) та здійснення габаритно-вагового контролю (11.04.2019). Вказана накладна складена за два дні до зупинки органом контролю транспортних засобів, належних Валенку М.І. та складення довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю, акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та інших документів, оформлених під час перевірки. Крім того, прокурор зазначає, що вказана накладна не містить усіх необхідних даних (не зазначено дату навантаження вантажу, час прибуття, вибуття та простою, пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища, відсутні підписи відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, тощо).

Також прокурор згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України просить з метою встановлення належного користувача транспортних засобів, які належать Валенку М.І., залучити до справи відповідь Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Полтавській області № 31/16-9-804 від 11.03.2021, який надійшов до Полтавської окружної прокуратури 19.03.2021 за вх. № 357-21, оскільки справа розглядалася по суті в порядку спрощеного провадження, тому прокурор не мав можливості долучити вказаний доказ до суду першої інстанції. Цим листом прокурор підтверджує ту обставину, що відомості про належних користувачів транспортних засобів, які належать Валенку М.І. на праві власності, відсутні.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2021 сформовано колегію Східного апеляційного господарського суду у складі: Дучал Н.М. - головуючий суддя, судді Гетьман Р.А., Склярук О.І.

За результатами усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою суду від 09.06.2021 поновлено заступнику керівника Полтавської обласної прокуратури пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21; відкрито апеляційне провадження у справі № 917/104/21; встановлено строк до 24.06.2021 для подання іншими учасниками справи відзивів на апеляційну скаргу; зупинено дію рішення Господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21. Справу призначено до апеляційного розгляду.

Фізична особа-підприємець Валенко Микола Іванович проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 7290 від 24.06.2021); просить рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; стягнути з Державної служби з безпеки на транспорті на користь ФОП Валенка М.І. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 250,00 грн.

Надаючи заперечення проти апеляційної скарги, ФОП Валенко М.І. вважає посилання прокурора на уникнення відповідачем відповідальності у вигляді виконання обов`язку здійснення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортом безпідставними, оскільки така плата за проїзд вноситься саме перевізником, яким ФОП Валенко М.І. під час здійснення габаритно-вагового контролю (11.04.2019) не був.

Також відповідач заявляє, що з водієм Захарченком М.В., який зазначений у всіх оформлених документах під час перевірки, ФОП Валенко М.І. не мав і не має жодних правовідносин. Натомість, як стало відомо відповідачу після отримання запитуваних від Державної служби України з безпеки на транспорті документів, серед яких була і ТТН № ПМЗ 0000083 від 09.04.2019, водій Захарченко М.В. надав працівникам Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, які проводили перевірку, вказану товарно-транспортну накладну, в якій перевізником вантажу вказано саме ФОП Діхтяренко. Посадові особи органу контролю виготовили копію зазначеного документа. Під час здійснення габаритно-вагового контролю жодних питань щодо перевізника вантажу у працівників Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області не виникло.

Відповідач зазначає, що відмінність у датах ТТН та проведення перевірки пояснюється тим, що автомобіль з вантажем перебував у дорозі не один день, пунктом навантаження була Охтирка, далі автомобіль прямував до м. Миколаїв в річковий порт, лише потім з м. Миколаїв виїхав до пункту розвантаження, а саме до м. Полтави.

Відповідач вважає, що спірна накладна містить усі необхідні реквізити для ідентифікації перевізника.

05.07.2021 Державною службою України з безпеки на транспорті надано пояснення до апеляційної скарги (вх. № 7580), в яких позивач зазначає, що належним автомобільним перевізником під час перевірки 11.04.2019 був саме відповідач, і інше не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому просить задовольнити апеляційну скаргу прокурора, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 20.12.2018 у справі № 804/8740/16 щодо необхідності оформлення тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, яким передано в тимчасове законне користування іншим особам.

Також позивач зазначає, що товарно-транспортна накладна, на яку посилається відповідач, як на доказ, на підставі якого необхідно встановлювати належного автомобільного перевізника, не є документом, за яким можливо достеменно встановити автомобільного перевізника. Натомість таким документом, на переконання позивача, може бути договір перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

06.07.2021 Полтавська обласна прокуратура звернулась до суду із клопотанням (вх. № 7704), в якому просить:

-долучити до матеріалів справи № 917/104/21 копію листа ПрАТ «ПОЕЗ-КЕРНЕЛ ГРУП» вих. № 103 від 10.06.2021 та витягу з ЄРДР, як докази у зв`язку із неможливістю їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від прокурора. Цим листом прокурора повідомлено про відсутність у підприємства ПрАТ «ПОЕЗ-КЕРНЕЛ ГРУП» товарно-транспортної накладної №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019;

-виключити з числа доказів копію товарно-транспортної накладної №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019 і розглядати справу № 917/104/21 на підставі інших доказів, оскільки вказаний документ викликає сумнів з приводу його достовірності.

06.07.2021 позивач звернувся до суду із клопотанням про зменшення заявлених відповідачем до стягнення судових витрат на правничу допомогу (вх. № 7731), понесених у суді апеляційної інстанції. Просить відмовити відповідачу у відшкодуванні вказаних витрат, посилаючись на їх необґрунтованість, недоведеність.

Ухвалою суду від 06.07.2021 залучено до участі у справі №917/104/21 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізичну особу-підприємця Діхтяренка Олексія Андрійовича ( АДРЕСА_1 ). Розгляд справи відкладено на 27.07.2021 об 11:30 год.

До Східного апеляційного господарського суду надійшли від представника відповідача:

-заперечення на клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№8442 від 23.07.2021), у яких просить відмовити заступнику керівника Полтавської обласної прокуратури у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (копії листа ПрАТ «ПОЕЗ-КЕРНЕЛ ГРУП» вих. № 103 від 10.06.2021 та витягу з ЄРДР), оскільки вважає, що прокурором не заявлено вимогу про поновлення пропущеного строку на подання доказу, а вказаний витяг ЄРДР взагалі не надано;

-заперечення на пояснення до апеляційної скарги (вх.№8445 від 23.07.2021), якими просить визнати поважними та поновити строк для приєднання доказів до матеріалів господарської справи № 917/104/21; врахувати наведені доводи під час розгляду та вирішення даної господарської справи в суді апеляційної інстанції; відмовити заступнику керівника Полтавської обласної прокуратури, у задоволенні апеляційної скарги, поданої на рішення господарського суду Полтавської області у справі № 917/104/21 від 01.04.2021.

У цих запереченнях відповідач, зокрема, зазначає, що: -нотаріальна форма для такого виду правочину, як договір позички (безоплатного користування) наземних самохідних транспортних засобів, не є обов`язковою; -чинним законодавством не встановлено імперативного обов`язку для власника транспортного засобу, який передав у встановленому порядку право користування або у розпорядження транспортним засобом, звертатися до Державтоінпекції для видачі тимчасового талону; -відповідальність у даному випадку повинен нести перевізник - ФОП Діхтяренко О.А.;

-клопотання про приєднання доказів (вх.№8449 від 23.07.2021), в якому відповідач просить визнати поважними та поновити строк для приєднання доказів до матеріалів господарської справи № 917/104/21; приєднати до матеріалів господарської справи № 917/104/21 належним чином засвідчену копію посвідченого нотаріусом договору найму (оренди) транспортного засобу від 23.04.2019 та належним чином завірену копію виписки по рахунку Валенко Миколи Івановича за період з 01.04.2019 по 20.07.2020, яка свідчить про сплату Діхтяренком О.А. орендної плати за користування транспортними засобами у відповідності до договору від 23.04.2019.

У зв`язку із перебуванням на дату розгляду справи судді Гетьмана Р.А. та судді Склярук О.І. у відпустках, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2021 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Дучал Н.М., судді Россолов В.В., Хачатрян В.С.

У судовому засіданні 27.07.2021 оголошено перерву до 21.09.2021 о 12:00 год.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку зі звільненням у відставку головуючого судді Дучал Н.М., справу № 917/104/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді - Барбашової С.В., судді Істоміної О.А., судді Стойки О.В.

Прокурор та уповноважені представники позивача і відповідача у судовому засіданні 21.09.2021 надали усні пояснення у справі.

Представник третьої особи в судове засідання 21.09.2021 не з`явився. Про причини неявки свого представника суд апеляційної інстанції не повідомив. Будь-яких пояснень у справі не надав.

Заслухавши у судовому засіданні 21.09.2021 думку прокурора, представників позивача та відповідача, суд ураховуючи неявку представника третьої особи та ненадання ним жодних пояснень по суті спору, оголосив перерву в судовому засіданні до 19.10.2021 о 14:15 год.

Ухвалою суду від 29.09.2021 задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Панченко Олени Олександрівни про її участь у судовому засіданні 19.10.2021 о 14:15 год., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судове засідання 19.10.2021 з`явився прокурор та уповноважений представник позивача, які надали пояснення у справі. Представник позивача також просив відмовити відповідачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вважає, що вартість правової допомоги є необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами.

Представник відповідача в судове засідання 19.10.2021 не з`явився, проте направив на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду лист вх. № 11967 (вх.ел пошта № 4400) з вкладеними документами та з використанням ЕЦП представника ФОП Валенка М.І. - адвоката Панченко О.О., у якому міститься клопотання про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що представник відповідача - адвокат Панченко О.О. перебуває на лікарняному і не може прийняти участь у даному судовому засіданні.

Представник третьої особи в судове засідання 19.10.2021 не з`явився. Про причини неявки свого представника суд апеляційної інстанції не повідомив. Будь-яких пояснень у справі не надав.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи, вирішила, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, а розгляд апеляційної скарги можливий за відсутністю представників відповідача та третьої особи, з огляду на таке.

За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас участь представників учасників справи у засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою згідно із законом (статті 202, 216, 270 Господарського процесуального кодексу України); не визнавалася вона такою й судом.

Відповідно до частин 11-12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання представника відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а подальше відкладення може призвести до безпідставного затягування розгляду скарги, у зв`язку із чим розгляд справи можливий за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об`єктивного її розгляду.

Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні 19.10.2021 представників сторін, які підтримали свої правові позиції у справі, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи, 11.04.2019 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, згідно направлення на перевірку від 08.04.2019, в пункті габаритно-вагового контролю, що знаходиться на автодорозі Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» (211км + 920 м), було здійснено габаритно-ваговий контроль транспортних засобів марки DAF модель 95XF430 (спеціалізований вантажний - спеціалізований сідловий тягач - Е) реєстраційний номер НОМЕР_1 та загального напівпричепу-загального н/пр-бортового - Е марки VAN HOOL, модель НОМЕР_3 реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Власником вказаних транспортних засобів є Валенко Микола Іванович, що підтверджується наявними у справі свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (т. 1 а.с. 27-28).

Під час проведення вагового контролю, було виявлено загальне перевищення вагових параметрів, визначених Правилами дорожнього руху України, без відповідного дозволу, виданого Державтоінспекцією або документа про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів.

За результатами габаритно-вагового контролю (перевірки), які вказали на перевищення нормативно допустимих габаритів транспортних засобів, посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області складено:

-Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0006588 від 11.04.2019 (т. 1 а.с. 24),

-Довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю №029648 від 11.04.2019 (т. 1 а.с. 23);

-Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 108983 від 11.04.2019, в якому також зафіксовано, що водій ОСОБА_1 із вказаним актом ознайомлений, але від підпису та надання пояснень відмовився, про що свідчить відповідна відмітка на акті (т. 1 а.с. 26);

-чек зважування, виданий о 13:35 11.04.2019 із зазначенням режиму зважування: динамічний (т. 1 а.с. 22).

На підставі наведених документів, Управлінням Укртрансбезпеки у Миколаївській області 11.04.2019 проведено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та нарахована плата за проїзд у сумі 8485,40 євро (т. 1 а.с. 25).

Прокурор посилається на те, що на підставі пунктів 27, 31-1 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879, відповідачу належало сплатити плату за проїзд в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України на день проведення розрахунку протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати. Згідно з офіційним курсом Національного банку України гривні до євро станом на 11.04.2019 (3018,8501 грн за 100 євро) плата становить 256161,50 гривень. Однак відповідач ці кошти відповідач добровільно не сплатив.

Згідно матеріалів Укртрансбезпеки у Полтавській області, органом контролю згідно Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 20.05.2013 № 422 прийнято постанову № 092672 від 06.05.2019 про застосування до Валенка Миколи Івановича адміністративно-господарського штрафу у сумі 1700,00 грн за фактом порушення ним вимог законодавства про автомобільний транспорт (абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт») в частині перевезення вантажу без відповідних дозвільних документів (т. 1 а.с. 33).

Вказана постанова наразі оскаржується ФОП Валенком М.І. у судовому порядку (справа № 440/996/21). Рішення у цій справі ще не прийнято.

Виконувач обов`язків керівника Полтавської місцевої прокуратури, посилаючись на нездійснення уповноваженим органом захисту інтересів держави з метою надходження коштів до бюджету, звернувся з позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення з ФОП Валенка М.І. до Державного бюджету України плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортом в сумі 256161,50 гривень. Підставою для реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень, тобто нездійснення захисту інтересів держави.

Також прокурором зазначено про його звернення до Державної служби України з безпеки на транспорті із запитом № 35-10056вих-20 від 06.08.2020 про надання інформації, чи зверталася (має намір звернутися) Служба до суду з позовом щодо стягнення з ФОП Валенка М.І. плати за проїзд (т. 1 а.с.38).

У відповідь листом №6314/05/15-20 від 14.08.2020 (т. 1 а.с.39-40) Державна служба України з безпеки на транспорті повідомила прокурора, що не зверталася до суду із позовом про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортом, оскільки, на її думку, не має відповідних повноважень.

27.01.2021 прокуратура повідомила Укртрансбезпеку про представництво інтересів держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті шляхом звернення до суду з позовною заявою до відповідача (лист №35-914вих-21, т. 1 а.с. 41).

Суд першої інстанції визначився про наявність правових підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у суді і цей висновок сторонами у справі не оспорюється.

Відповідач проти заявленого прокурором в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті позову заперечив, вказавши, зокрема про те, що транспортний засіб на момент перевірки знаходився та був переданий в користування Фізичній особі - підприємцю Діхтяренко О.А. відповідно до договору позички, але надати цей договір до суду відповідач не може, оскільки внаслідок пожежі, яка сталася в автомобілі відповідача 09.07.2020, вказаний договір позички, що знаходився в кабіні автомобіля, був знищений.

Крім того, ФОП Валенко М.І. вказав, що згідно наданої позивачем відповідачу копії товарно-транспортної накладної №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019, перевізником вказано ФОП Діхтяренко О.А., вантажовідправник - ТОВ «Кернел - Трейд», вантажоодержувач - ПрАТ «ПОЕЗ Кернел-Груп».

Відтак, позивач не погодився із нарахуванням йому плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування, оскільки ФОП Валенко М.І. на момент здійснення габаритно-вагового контролю не був перевізником вантажу на час складання Акту перевірки та інших документів позивачем, та вважає що відповідати за виявлене порушення повинен саме перевізник, яким є ФОП Діхтяренко О.А.

Також відповідач вказав, що йому нічого не було відомо про розгляд справи про накладення на нього штрафу 06.05.2019, внаслідок чого він не мав змоги надати свої заперечення проти складеного акта та довідки від 11.04.2019 і розрахунку плати за проїзд. Вказана постанова про накладення штрафу у розмірі 1700,00 грн оскаржена ФОП Валенком М.І. у встановленому порядку до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції погодився із доводами відповідача та посилаючись на інформацію, що міститься у товарно-транспортній накладній №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019, встановив, що останній на час здійснення габаритно-вагового контролю не був перевізником, а тому не може нести передбачену законом відповідальність у вигляді здійснення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортом.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості апеляційної скарги прокурора, надаючи аналіз встановленим обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо необґрунтованості позовних вимог та недоведеності в межах розгляду цієї справи того факту, що саме відповідач був перевізником вантажу під час здійснення габаритно-вагового контролю посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області 11.04.2019, з таких підстав.

Ураховуючи доводи прокурора та аргументи сторін у справі, з огляду на надані учасниками справи докази, спірним у даному випадку є питання чи був відповідач перевізником під час здійснення перевірки габаритно-вагового контролю транспортного засобу, та чи повинен нести відповідальність за перевищення вагових параметрів.

Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» № 2862-IV від 08.09.2005 (далі - Закон № 2862-IV) визначено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» № 3353-XII від 30.06.1993 (далі - Закон № 3353-XII) передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення габаритно-вагового контролю регламентується Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 за №879 (далі - Порядок № 879), пунктом 3 якого встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Цей порядок визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.

Габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів (пункт 2 Порядку №879).

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 879 великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила № 1306). При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 %.

Пунктом 22.5. Правил № 1306 передбачено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Згідно з пунктом 21 Порядку № 879 у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 % подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування. Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Також пунктами 26, 27 Порядку № 879 передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.

Відповідно до пункту 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Методику розрахунку плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту визначено пунктом 30 Порядку № 879, відповідно до якого плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою: П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 км проїзду; Рнв -розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 км проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 км проїзду; В - відстань перевезення, км. Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 м.

Пунктом 31 Порядку № 879 передбачено, що при визначенні розміру плати за проїзд транспортних засобів з осьовим сполученням більше трьох береться до рахунку схема, що спричиняє більші руйнування доріг з комбінацій одно-, двох- та трьохосьових сполучень, а найбільша сума навантаження на суміжні осі припадає на максимальну колісну формулу. Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази.

Відповідно до пункту 31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 % - у подвійному розмірі; на 10 - 40 % - у потрійному розмірі; більше як на 40 % - у п`ятикратному розмірі. У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням. Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 926/16/19 (провадження № 12-113гс19).

Згідно з пунктом 23 Порядку № 879 власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб.

Відповідно до пункту 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Перевізник має право на відшкодування вантажовідправником чи замовником коштів, внесених у рахунок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу.

Згідно частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що саме перевізник, який необов`язково має транспортний засіб у власності, і має сплатити визначену суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, оскільки вказаний транспортний засіб завдає шкоди автомобільним дорогам внаслідок такого перевищення.

Також, не слід ототожнювати поняття перевізника із фактичним користувачем транспортного засобу - водієм, який керує ним на час перевірки за трудовою або іншою угодою. Особа - перевізник встановлюється за документами, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, перелік яких визначено статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (в редакції станом на час перевірки).

Зокрема, до них відноситься договір про перевезення вантажу, укладання якого передбачено статтею 50 цього Закону, статтею 307 Господарського кодексу України, статтею 909 Цивільного кодексу України та підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо).

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені в Законі України від 5 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт», із змінами і доповненнями (далі - Закон № 2344-III).

В розумінні статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків (частина четверта статті 48 Закону № 2344-III).

Закон України «Про автомобільний транспорт» та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Мінтрансу України № 363 від 14 жовтня 1997 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України за № 128/2568 від 20 лютого 1998 року (далі - Правила № 363), визначають товарно-транспортну накладну обов`язковим документом, що повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільнім транспортом.

Так, пунктом 11.1 Правил № 363 передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Відповідно до пункту 11.3. Правил № 363, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику (пункт 11.5. Правил № 363).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріали справи, перевезення вантажу здійснювалось транспортними засобами з перевищенням нормативно вагових параметрів (марки DAF модель 95XF430 (спеціалізований вантажний - спеціалізований сідловий тягач - Е) реєстраційний номер НОМЕР_1 та загальним напівпричепом-загальним н/пр-бортовим - Е марки VAN HOOL, модель НОМЕР_3 реєстраційний номер НОМЕР_2 ), що належать на праві власності відповідачу, про що 11.04.2019 під час габаритно-вагового контролю невідповідності фактичних вагових параметрів нормам і правилам перевезення вантажу працівниками Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області складено Довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю №029648 від 11.04.2019, Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0006588 від 11.04.2019, Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 11.04.2019 № 108983 та розрахунок плати за проїзд від 11.04.2019.

До матеріалів справи відповідачем у підтвердження того, що перевізником на час проведення габаритно-вагового контрою 11.07.2019 був не він, а інша особа, надано копію товарно-транспортної накладної №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019, у якій перевізником вказано ФОП «Діхтяренко», вантажовідправник - ТОВ «Кернел -Трейд», вантажоодержувач - ПрАТ «ПОЕЗ Кернел-Груп» (т. 1 а.с. 178).

Посилання прокурора на те, що про наявність товарно-транспортної накладної №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019 йому стало відомо лише після її долучення відповідачем до матеріалів справи разом із запереченнями на відзив на позовну заяву, є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки копію вказаної накладної отримано представником відповідача на адвокатський запит від Державної служби України з безпеки на транспорті листом вих.№ 976/7.2/15-21 від 11.02.2021 (т. 1 а.с. 173, 178) з метою з`ясування на підставі якого документу працівниками Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області було зроблено висновок щодо перевізника вантажу у спірному випадку.

Крім того, як пояснив відповідач суду першої та апеляційної інстанції, він ще до подачі даного позову у цій справі викликався до Полтавської місцевої прокуратури для допиту та відібрання у нього контактних даних ФОП Діхтяренка О.А., де прокурором було ознайомлено Валенка М.І. зі змістом вказаної товарно-транспортної накладної. Після ознайомлення з цим документом відповідач дізнався, що під час габаритно-вагового контролю перевізником був саме ФОП Діхтяренко О.А., а не ФОП Валенко М.І. В подальшому адвокатом ФОП Валенка М.І. були зроблені відповідні запити для з`ясування усіх обставин перевірки, що відбулася 11.04.2019, адже товарно-транспортна накладна №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019 не могла бути наявною у ФОП Валенка М.І., позаяк перевізником вантажу був ФОП Діхтяренко О.А.

Як стало відомо відповідачу після отримання запитуваних від Державної служби України з безпеки на транспорті документів, серед яких була і ТТН № ПМЗ 0000083 від 09.04.2019, водій Захарченко М.В. надав працівникам Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, які проводили перевірку, вказану товарно-транспортну накладну, в якій перевізником вантажу вказано саме ФОП Діхтяренко О.А. Посадові особи органу контролю виготовили копію зазначеного документа. Під час здійснення габаритно-вагового контролю жодних питань щодо перевізника вантажу у працівників Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області не виникло.

Відповідач зазначає, що відмінність у датах ТТН та проведення перевірки пояснюється тим, що автомобіль з вантажем перебував у дорозі не один день, пунктом навантаження була Охтирка, далі автомобіль прямував до м. Миколаїв в річковий порт, лише потім з м. Миколаїв виїхав до пункту розвантаження, а саме до м. Полтави.

Вказані доводи відповідача прокурором під час розгляду справи не спростовані.

Клопотання прокурора щодо виключення товарно-транспортної накладної №ПМЗ0000083 від 09.04.2019 з числа доказів, судом апеляційної інстанції відхиляється, оскільки прокурором не доведено належними та допустимими доказами в чому саме цей документ (до того ж наданий позивачем на запит відповідача) суперечить фактичним обставинам справи.

Поряд із цим, надана прокурором копія листа № 103 від 10.06.2021, в якій ПрАТ «ПОЕЗ-КЕРНЕЛ ГРУП» повідомило про відсутність у підприємства ТТН №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019, жодним чином не підтверджує неналежність вказаної ТТН, як доказу у цій справі, оскільки транспортна накладна оформляється на кожну поїздку автомобіля і для кожного вантажоодержувача окремо та виписується відправником вантажу. Проте в даному випадку вантажовідправником був - ТОВ «Кернел - Трейд», тому ПрАТ «ПОЕЗ-КЕРНЕЛ ГРУП» і не могло оформляти ТТН № ПМЗ 0000083 від 09.04.2019.

За вказаних обставин аргументи прокурора про те, що товарно-транспортна накладна №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019 є неналежним доказом в підтвердження факту перевезення вантажу саме ФОП Діхтяренком О.А., а не ФОП Валенком М.І., і підлягає виключенню з числа доказів, є безпідставними і підлягають відхиленню.

Вказана товарно-транспортна накладна містить необхідні реквізити для ідентифікації особи перевізника, і протилежне прокурором та позивачем не доведено.

Поряд із цим, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 06.08.2020 щодо фізичної особи - підприємця Валенка М.І. останній здійснює діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту та надання в оренду автомобілів і легкових транспортних засобів, тощо (т. 1 а.с. 36-37).

Колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що товарно-транспортна накладна №ПМЗ 0000083 від 09.04.2019 на перевезення вантажу з перевищенням нормативно вагових параметрів не містить жодних відомостей про те, що перевозився вантаж саме Фізичної особи - підприємця Валенка М.І. Також відповідач категорично заперечує, що водій ОСОБА_1 , який керував автомобілем та був зупинений для проведення перевірки 11.04.2019, перебував у трудових відносинах із ФОП Валенком М.І.

У підтвердження того, що транспортні засоби марки DAF модель 95XF430 (спеціалізований вантажний - спеціалізований сідловий тягач - Е) реєстраційний номер НОМЕР_1 та загальний напівпричеп-загальний н/пр-бортовий - Е марки VAN HOOL, модель НОМЕР_3 реєстраційний номер НОМЕР_2 , були передані в оренду ФОП Діхтяренку О.А., відповідач надав до суду апеляційної інстанції належним чином засвідчену копію посвідченого нотаріусом договору найму (оренди) транспортного засобу від 23.04.2019 та належним чином завірену копію виписки по рахунку Валенко Миколи Івановича за період з 01.04.2019 по 20.07.2020, яка свідчить про сплату Діхтяренком О.А. орендної плати за користування транспортними засобами у відповідності до договору від 23.04.2019.

Проте колегія суддів вважає, що дослідження обставин реальності здійснення господарської операції щодо передачі транспортного засобу зі з`ясуванням того, за яким договором він був переданий, чи були здійснені оплати за користування, тощо, не відноситься до предмету спору у даній справі, а тому надані відповідачем документи не можуть бути прийняті до уваги.

Відтак, за наявності таких відомостей у накладній щодо перевізника (зазначено ФОП «Діхтяренко»), колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для покладення саме на відповідача, який є власником великогабаритного транспортного засобу і не був перевізником вантажу на своєму автомобілі під час здійснення габаритно-вагового контролю 11.04.2019, відповідальності у вигляді визначеної суми плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні.

Згідно з частиною третьою статті 5 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники правовідносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог законодавства. Відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами (стаття 7 Господарського кодексу України).

Учасники правовідносин у сфері господарювання несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частини перша та друга статті 216 Господарського кодексу України).

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

За частиною першої статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до частин другої та третьої статті 225 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Пунктом 37 Порядку № 879 визначено, що учасники відносин у сфері габаритно-вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством.

За своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування і порядок визначення таких збитків врегульовано у тому числі Порядком № 879.

Однак прокурором та позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що на час перевірки 11.04.2019 належних відповідачу на праві власності транспортних засобів, саме відповідач - ФОП Валенко М.І. був перевізником, а тому повинен нести передбачену законом відповідальність.

Поряд із цим слід зазначити, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові по справі № 804/8740/16, оскільки у цій справі судом досліджувались обставини необхідності наявності тимчасового реєстраційного талону у водія транспортного засобу, що здійснював пасажирські перевезення. У справі № 804/8740/16 Суд послався на статтю 39 Закону №2344-ІІІ, яка не підлягає застосуванню у даному випадку. Отже, зазначене судове рішення ухвалене за іншого предмета позову та в інших правовідносинах, що відрізняються за змістом та правовим регулюванням, тому не є подібними.

Також, як цілком вмотивовано вказав суд першої інстанції відсутність в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів інформації щодо належних користувачів вищевказаних транспортних засобів, а також доказів видачі тимчасового реєстраційного талону щодо права користування вищевказаними транспортними засобами іншій особі не може свідчити про відсутність фактичної передачі в користування іншій особі спірних транспортних засобів. Тому колегія суддів відхиляє доводи прокурора, що зазначені в апеляційній скарзі, стосовно відсутності відомостей у Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Полтавській області про належних користувачів транспортних засобів, які належать Валенку М.І. на праві власності.

Отже суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій справі.

Частинами першою та другою статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які в даному випадку не підтверджують ухвалення судом першої інстанції рішень у даній справі із порушеннями, визначеними статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку частини четвертої статті 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, тому апеляційна скарга Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури, м. Полтава на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21 залишається без задоволення, а вказане рішення Господарського суду Полтавської області залишається без змін.

З урахуванням залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також до Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4250,00 грн, понесених ФОП Валенком М.І. в суді апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Отже, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

За змістом пункту 1 частини четвертої статті 129 ГПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі №638/7748/18.

Як вбачається з матеріалів справи з метою захисту своїх прав ФОП Валенко М.І. звернувся за правничою допомогою до адвоката.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції відповідачем надано до суду договір про надання правничої допомоги №01-07/05/21 від 07.05.2021, укладений між ФОП Валенком М.І. та Адвокатським бюро «Олени Панченко» в особі керуючого бюро Панченко Олени Олександрівни.

Згідно пункту 1.1. вказаного Договору Клієнт (ФОП Валенко М.І.) надає, а Адвокатське бюро приймає на себе обов`язки щодо: 1) попереднього опрацювання матеріалів наданих Клієнтом, підготовки правової позиції по справі в суді апеляційної інстанції; 2) підготовка відзиву на апеляційну скаргу у справі № 917/104/21, обговорення відзиву з Клієнтом та внесення виправлень, доповнень за бажанням Клієнта; 3) підготовка до ведення справи № 917/104/21 в суді апеляційної інстанції; 4) пошук та вивчення законодавчих в нормативних - правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, пошук та вивчення судової практики по аналогічній категорії справ; 5) усних консультацій, роз`яснення, узгодження позиції по справі, обговорення ходу ведення справи з Клієнтом в суді апеляційної інстанції; 6) складання запитів, заяв, пояснень, клопотань в процесі підготовки та ведення справи № 917/104/2 в суді апеляційної інстанції; 7) представництво інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції у справі № 917/104/21.

У пункті 2.1. вказаного Договору погоджено, що розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатському бюро за надану в межах цього Договору правничу допомогу за годину роботу складає 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, але не більше 4250,00 грн, за виконання робіт визначених у пункті 1.1. Договору. Оплата гонорару проводиться на підставі рахунку - фактури. Сторони домовилися, що Адвокатське бюро при визначені розміру гонорару має право враховувати норми часу виконаних робіт на підставі Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004 № 108, яким затверджено Міжгалузеві норми чисельності працівників юридичної служби.

Згідно пункту 2.3. Договору сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється Клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок Адвокатського бюро, реквізити якого зазначаються у відповідному рахунку на оплату гонорару.

У пунктах 3.1.-3.3. Договору погоджено, що правова допомога вважається наданою після підписання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро (адвокатом) на виконання умов даного договору та/або акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується Сторонами та скріплюється печатками (за наявності). Адвокатське бюро надає Клієнту акт приймання-передачі наданої правової допомоги, в якому зазначається зміст наданої правової допомоги, час витрачений на надання правової допомоги, розмір компенсації правової допомоги та розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов Договору, додаткові витрати, які були понесені Адвокатським бюро понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце). Клієнт зобов`язаний на протязі п`яти днів з моменту отримання акту приймання-передачі наданої правової допомоги підписати його або протягом вказаного строку надати письмове заперечення, в якому обґрунтувати причину відмови від приймання наданої правової допомоги та підписання відповідного акту.

Відповідно до наданих відповідачем Детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом на виконання Договору № 01-07/05/21 про надання правничої допомоги від 07.05.2021 у справі № 917/104/21 станом на 16.06.2021 та акту приймання-передачі наданої правової допомоги згідно Договору № 01-07/05/21 від 07.05.2021, Адвокатське бюро «Олени Панченко» виконано, а відповідачем прийнято послуги з представництва інтересів ФОП Валенка М.І. у Східному апеляційному господарському суді у справі № 917/104/21, якими підтверджується, що адвокатом:

-попередньо опрацьовано матеріали надані Клієнтом, підготовлено правову позицію у справі (витрачено 1 годину);

-підготовлено відзив на апеляційну скаргу у справі № 917/104/21, обговорено відзив на позов з Клієнтом та внесено виправлення, доповнення за бажанням Клієнта (витрачено 6 годин 30 хв.);

-здійснено пошук та вивчення законодавчих та нормативних - правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, пошук та вивчення судової практики по аналогічній категорії справ, в т.ч. останньої судової практики ВП ВС (витрачено 1 годину);

-проведено усні консультації, роз`яснення, узгодження позиції по справі, обговорення ходу ведення справи з Клієнтом (витрачено 1 годину);

-підготовлено клопотання про участь у справі в режимі відеоконференцїї (витрачено 30 хв.).

Згідно умов Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатському бюро за надану в межах цього Договору правову допомогу, за годину роботу становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, але не більше 4250,00 грн.

10 годин х (2270 грн. х 50%) = 11350,00 гривень.

Водночас, розмір компенсації витрат на правничу допомогу відповідно до умов Договору № 01- 07/05/21 про надання правничої допомоги від 07.05.2021 станом на 16.06.2021 становить 4250,00 грн.

З наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 391 від 11.05.2021 убачається, що Адвокатським бюро «Олени Панченко» прийнято від ФОП Валенка М.І. суму у розмірі 4250,00 грн згідно виставленого рахунку № 29/21 від 07.05.2021 за надання правничої допомоги згідно Договору № 01-07/05/21 від 07.05.2021.

Розмір сплаченого гонорару станом на 16.06.2021 становить 4250,00 гривень.

Отже, надання адвокатом Панченко Оленою Олександрівною послуг ФОП Валенку М.І. на суму 4250,00 грн та оплата їх вартості відповідачем є документально підтвердженими.

У заяві про відмову у задоволенні заяви ФОП Валенка М.І. про відшкодування витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції Державна служба України з безпеки на транспорті послалася на те, що до договору про надання правничої допомоги адвокатом Панченко О.О. не додано прейскуранту вартості послуг на правничу допомогу, що надається адвокатом, а рахунок на оплату послуг за надання правничої допомоги № 29/21 від 07.05.2021 не містить печатки банку, що здійснював фінансову транзакцію. На думку позивача відповідачем не надано належних доказів понесених витрат на послуги адвоката, тому такі витрати відшкодуванню не підлягають.

Однак колегія суддів враховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

При цьому, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (така ж правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Проаналізувавши детальний опис робіт (послуг), з урахуванням заперечень позивача, колегія суддів дійшла висновку, що інформація, надана адвокатом Панченко О.О. щодо характеру та обсягу виконаних робіт (наданих послуг), відповідає критерію розумності та є співмірною з обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. В матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Натомість позивачем не зазначено, які з вимог, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, не були дотримані при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката.

Ураховуючи викладене, з огляду на фактичний об`єм послуг, наданих ФОП Валенку М.І. адвокатом, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування ФОП Валенку М.І. витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4250,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований, відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати співрозмірні з виконаною адвокатом роботою у суді апеляційної інстанції, отже їх розмір є обґрунтованим у зазначеному вище розмірі.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі - 4250,00 гривень.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури, м. Полтава на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі № 917/104/21 залишити без змін.

3.Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14; ) на користь Фізичної особи-підприємця Валенка Миколи Івановича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) 4250,00 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

4.Доручити Господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20.10.2021.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя О.В. Стойка