РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/927/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Акціонерного товариства "РВС БАНК",

вул. Введенська, 29/58, м. Київ, 04071

електронна адреса:

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Комвольно-суконна компанія "Чексіл",

вул. Івана Мазепи, 66, м. Чернігів, 14014

про стягнення 120 603,77 грн

без повідомлення (виклику) сторін

Позивачем - Акціонерним товариством «РВС БАНК» подано позов до Приватного акціонерного товариства «Комвольно-суконна компанія «Чексіл» про стягнення 120 603,77 грн заборгованості, з яких: 118 557,10 грн - основної заборгованості та 2046,67 грн - 30% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем сплачено Міністерству оборони України 118 577,10 грн згідно з рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/20739/20. Відповідачу направлено регресну вимогу № 1281/21-БТ від 06.08.2021 про відшкодування протягом 5 робочих днів суми Гарантії, від виконання якої останній ухиляється.

Ухвалою суду від 02.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Крім того, даною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання до суду та позивачу у порядку, визначеному ст. 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву разом з усіма доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, якщо такі докази не надані позивачем, та попереджено відповідача, що у разі ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у даній справі та здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Граничним строком на подання відзиву на позов у даній справі є 20.09.2021. Проте відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, відзиву у встановлений судом строк не надав.

Згідно частини 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.

Відтак, розгляд даної справи здійснюється судом без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, що передбачено ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Як убачається з матеріалів справи, 25.09.2018 між Міністерством оборони України (замовником) і Приватним акціонерним товариством "Камвольно-суконна компанія "Чексіл" (постачальником) укладено договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/18/285.

Відповідно до п. 1.1 договору № 286/3/18/285 постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовнику натуральні тканини (19210000-1) (Тканина костюмна камвольна напіввовняна захисного та синього кольору: 1) Тканина костюмна камвольна напіввовняна захисного кольору, тип 2; 2) Тканина костюмна камвольна напіввовняна захисного кольору, тип 1; 3) Тканина костюмна камвольна напіввовняна синього кольору тип 2; 4) Тканина костюмна камвольна напіввовняна синього кольору тип 1 (товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначаються наведеною у п. 1.2. договору №286/3/18/285, специфікацією, згідно з якою:

1) Тканина костюмна камвольна напіввовняна захисного кольору, тип 2, у кількості 5000 м вартістю 1391750,00 грн підлягає поставці до 15.11.2018 включно;

2) Тканина костюмна камвольна напіввовняна захисного кольору, тип 1, у кількості 500 м вартістю 139175,00 грн підлягає поставці до 15.11.2018 включно;

3) Тканина костюмна камвольна напіввовняна синього кольору тип 2, у кількості 1300 м вартістю 361855,00 грн підлягає поставці до 15.11.2018 включно;

4) Тканина костюмна камвольна напіввовняна синього кольору тип 1, у кількості 300 м вартістю 83505,00 грн підлягає поставці до 15.11.2018 включно.

Ціна товару з ПДВ складає: 2 371 542,00 грн.

11.09.2018 між Приватним акціонерним товариством «РВС БАНК» (далі - Банк) та Приватним акціонерним товариством "Камвольно-суконна компанія "Чексіл" (далі - Принципал) було укладено Договір про надання гарантії № Д-5869-18Г від 11.09.2018 (далі - Договір банківської гарантії), відповідно до п. 1.1. якого, за заявою Принципала Банк надає на користь Бенефіціара Гарантію, за якою зобов`язується сплатити Бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму у разі гарантійного випадку та дотримання умов Гарантії цього Договору.

Сума Гарантії складає 118 577,10 грн. Гарантія вступає в силу з моменту її надання та строк дії до 01.02.2019 включно (п. 1.2. та п. 1.4. Договору банківської гарантії).

Згідно з п. 3.1. Договору банківської гарантії, шляхом отримання оригіналу Гарантії у Банку Принципал підтверджує, що він ознайомлений та згоден з її змістом.

Якщо на вимогу Бенефіціара Банк виплачує кошти за Гарантією, Принципал зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання одержання повідомлення від Банку, але не пізніше дня закінчення строку Гарантії, повністю відшкодувати Банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати Банку, у валюті Гарантії. До повного такого відшкодовування Принципал сплачує Банку проценти від суми боргу в розмірі 30% (тридцять) процентів річних (за методом факт/факт (фактична кількість днів у місяці/фактична кількість днів у році - 365(366)) у валюті Гарантії, за період з моменту виконання Банком вимоги Бенефіціара до моменту зарахування суми боргу на належні рахунку Банку (п. 4.2. Договору банківської гарантії).

Принципал не може бути звільнений від виконання зобов`язань та/або відповідальності за цим Договором ні при яких обставинах, у тому числі навіть тих, що не залежить від Принципала (п. 5.3. Договору банківської гарантії).

Цей Договір є укладений з дня його підписання представниками Сторін та діє до повного виконання зобов`язань Сторонами по цьому Договору (п. 6.1. Договору банківської гарантії).

13.09.2018 ПАТ «РВС БАНК» (Гарант) було видано Банківську гарантію № 5859-18Г (далі - Гарантія), за якою Бенефіціар - це Міністерство оборони України, Принципал - це ПАТ «Камвольно-суконна компанія», предмет забезпечувального зобов`язання - договір на закупівлю: натуральна тканини (19210000-1) (Тканина костюмна камвольна напіввовняна захисного та синього кольору) ДК 021:2015:19210000-1 - Натуральні тканини.

Відповідно до умов Гарантії, Гарант безумовно та безвідклично зобов`язується виплатити Бенефіціару суму, що складає 118 577,10 грн, протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання письмової вимоги Бенефіціара, підписаної уповноваженою особою та у якій Бенефіціар заявляє про те, що Принципал не виконав свої зобов`язання за договором про закупівлю; чи Принципал неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором про закупівлю стосовно асортименту, кількості, якості та строків, у разі несплати штрафних санкцій, визначених договором на закупівлю між Бенефіціаром та Принципалом.

Гарант має право відмовити Бенефіціару в задоволенні його вимог, у випадку, якщо вимога по Гарантії надана Банку-Гаранту після закінчення строку дії Гарантії. Зобов`язання Гаранта за цією Гарантією припиняються у разі: 1) сплати Бенефіціару загальної суми Гарантії; 2) закінчення строку, на який видана Гарантія; 3) відмови Бенефіціара від своїх прав за Гарантією. Ця гарантія діє з моменту її підписання по 01.02.2019 включно.

Як зазначає позивач у позовній заяві, за наслідком невиконання Принципалом зобов`язань за Договором № 286/3/18/285 Банком було отримано вимогу Бенефіціара про сплату за Гарантією.

У зв`язку з відмовою ПАТ «РВС БАНК» у сплаті за Гарантією Бенефіціар звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Банку, за участю третьої особи - ПАТ «Камвольно-суконна компанія», про стягнення 118 577,10 грн за Гарантією.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі № 910/20739/20 за позовом Військова прокуратура Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ПАТ «РВС БАНК», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ПАТ «Камвольно-суконна компанія», про стягнення грошових коштів за банківською гарантією в розмірі 118 577,10 грн, що набрало законної сили відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2021, позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «РВС БАНК» на користь Міністерства оборони України суму банківської гарантії в розмірі 118 577,10 грн.

На виконання вказаного рішення, АТ «РВС БАНК» було сплачено суму за банківською гарантією в розмірі 118 577,10 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 196 від 06.08.2021.

АТ «РВС БАНК» звернулося до ПАТ «Камвольно-суконна компанія» з регресною вимогою вих. № 1281/21-БТ від 06.08.2021 про відшкодування АТ «РВС БАНК» всіх витрат за Гарантією та сплату Банку, зокрема, 118 577,10 грн грошових коштів за гарантією.

Вказана вимога була надіслана ПАТ «Камвольно-суконна компанія» 06.08.2021, що підтверджується описом вкладення у цінне відправлення № 2103, накладною № № 2103 від 06.08.2021 та фіскальним чеком від 06.08.2021 та отримана відповідачем 16.08.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи.

Однак, регресна вимога позивача щодо сплати грошових коштів за гарантією була залишена відповідачем без відповіді та належного виконання, що і стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

Матеріалами справи підтверджено, що 25.09.2018 між Міністерством оборони України і Приватним акціонерним товариством "Камвольно-суконна компанія "Чексіл" укладено договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/18/285, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК України).

За приписами ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, гарантією.

Згідно зі ст. 560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини першої ст. 200 ГК України, гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 (далі - Положення), відповідно до пп. 9 п. 3 розділу І якого, гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що гарантія - це односторонній правочин, за яким гарант приймає на себе обов`язок сплатити бенефіціару на його вимогу певну грошову суму внаслідок невиконання боржником (принципалом) взятих на себе зобов`язань, забезпечених гарантією. Основна функція гарантії полягає в забезпеченні належного виконання зобов`язань принципала перед бенефіціаром. Отже, підставою для пред`явлення вимог до гаранта є порушення принципалом виконання своїх зобов`язань перед бенефіціаром за основним зобов`язанням. Тобто гарант сплачує бенефіціару відповідну суму за гарантією при настанні гарантійного випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.07.2021 у справі № 910/7575/20).

Частинами першою, другою та третьою ст. 563 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії; вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі, до якої додаються документи, зазначені у гарантії, та вказується, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Суд зазначає, що гарантія може забезпечувати як грошове, так і не грошове зобов`язання боржника, оскільки законом не встановлено будь-яких обмежень щодо можливості застосування такого способу забезпечення в залежності від правової природи основного зобов`язання.

При цьому відповідальність гаранта перед кредитором носить виключно грошовий характер. При порушенні боржником основного зобов`язання гарант повинен лише сплатити грошову суму відповідно до умов гарантії в розмірі, що не перевищує максимальний, який встановлений гарантією, а не виконати забезпечене зобов`язання в натурі (передати товар, виконати роботи, надати послуги, тощо) або відповідати за Принципала за порушення виконання зобов`язання.

Враховуючи приписи ст. 560, 563, 565 ЦК України, обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає (подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19).

Відповідно до частини першої ст. 565 ЦК України, гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Отже при вирішенні судами спору про стягнення коштів за гарантією суди мають з`ясувати у першу чергу, (1) чи настав гарантійний випадок (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а також мають встановити, (2) чи відповідала пред`явлена кредитором (бенефіціаром) гаранту письмова вимога про сплату грошової суми або додані до неї документи умовам гарантії та (3) чи була подана ця вимога та додані до неї документи у межах строку дії гарантії (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 910/3500/19).

Як встановлено судом, умовами Договору про надання гарантії № Д-5869-18Г від 11.09.2018 передбачено, що, за заявою Принципала Банк надає на користь Бенефіціара Гарантію, за якою зобов`язується сплатити Бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму у разі гарантійного випадку та дотримання умов Гарантії цього Договору. Сума Гарантії складає 118 577,10 грн. Гарантія вступає в силу з моменту її надання та строк дії до 01.02.2019 включно.

Відповідно до умов Банківської гарантії № 5859-18Г 13.09.2018 Гарант безумовно та безвідклично зобов`язується виплатити Бенефіціару суму, що складає 118 577,10 грн, протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання письмової вимоги Бенефіціара, підписаної уповноваженою особою та у якій Бенефіціар заявляє про те, що Принципал не виконав свої зобов`язання за договором про закупівлю.

Як убачається з матеріалів справи, Військова прокуратура Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ПАТ «РВС БАНК» про стягнення грошових коштів за Банківською гарантією № 5869-18Г від 13.09.2018 в розмірі 118 577,10 грн, у зв`язку з порушенням ПАТ «Камвольно-суконна компанія» прийнятих на себе зобов`язань за Договором про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/18/285 від 25.09.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 у справі № 910/20739/20 позовні вимоги Військової прокуратури Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ПАТ «РВС БАНК» про стягнення грошових коштів за банківською гарантією в розмірі 118 577,10 грн задоволено повністю та стягнуто з ПАТ «РВС БАНК» суму банківської гарантії в розмірі 118 577,10 грн.

Рішення набрало законної сили 29.07.2021 відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 910/20739/20.

У вказаних рішенні та постанові судами було встановлено, що Бенефіціар звертався до ПАТ «РВС БАНК» з вимогою № 286/6/637 від 29.01.2019 щодо сплати гарантійного платежу у розмірі 118 577,10 грн, у межах строку гарантії, і останнім безпідставно відхилено вимогу з посиланням на відсутність у Гулевича В.В. повноважень на засвідчення копій документів (довіреність від 17.12.2018 №220/569/Д), а тому ПАТ «РВС БАНК» прострочив виконання зобов`язання по сплаті суми гарантії.

Також судами було встановлено, що судовим рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.02.2020 у справі № 927/947/19, яке набрало законної сили, підтверджено факт виконання третьою особою обов`язку за договором про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/18/285 з порушенням встановлених термінів постачання товару.

Суд зазначає, що частиною другою ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.03.2021 у справі № 902/608/19).

Норми ст. 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», № 24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», № 3236/03 від 03.04.2008).

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 910/20739/20 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Обставини, які встановлені у вказаному судовому рішенні, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Судом у даній справі встановлено, що АТ «РВС БАНК» було сплачено суму за банківською гарантією в розмірі 118 577,10 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 196 від 06.08.2021.

Частиною першою ст. 569 ЦК України передбачено, що Гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Як вже зазначалось вище, відповідно до п. 4.2. Договору банківської гарантії, якщо на вимогу Бенефіціара Банк виплачує кошти за Гарантією, Принципал зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання одержання повідомлення від Банку, але не пізніше дня закінчення строку Гарантії, повністю відшкодувати Банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати Банку, у валюті Гарантії.

Банк має нічим не обмежене право на зворотну вимогу до Принципала (регрес) у розмірі суми Гарантії, процентів та будь-яких витрат (збитків) (п. 4.4. Договору банківської гарантії).

АТ «РВС БАНК» звернувся до ПАТ «Камвольно-суконна компанія» з регресною вимогою вих. № 1281/21-БТ від 06.08.2021 про відшкодування АТ «РВС БАНК» всіх витрат за Гарантією та сплату Банку, зокрема, 118 577,10 грн грошових коштів за гарантією. Однак, регресна вимога позивача щодо сплати грошових коштів за гарантією була залишена відповідачем без відповіді та належного виконання.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 525, 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини другої ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Доказів погашення відповідачем суми, сплаченої АТ «РВС БАНК» за Банківською гарантією № 5869-18Г від 13.09.2018 у розмірі 118 577,10 грн матеріали справи не містять, як не містять і жодних доказів на спростування викладених у позовній заяві обставин.

Відповідно до ст. 73 та ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (частина перша ст. 76 ГПК України).

Частиною першою ст. 77 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини першої ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, з огляду на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань відшкодувати позивачу, сплачені ним за Банківською гарантією № 5869-18Г від 13.09.2018 грошові кошти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 118 577,10 грн основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 30% річних у розмірі 2046,67 грн за період з 07.08.2021 по 27.08.2021, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами п. 4.2. Договору банківської гарантії сторонами передбачено, що якщо на вимогу Бенефіціара Банк виплачує кошти за Гарантією, Принципал зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання одержання повідомлення від Банку, але не пізніше дня закінчення строку Гарантії, повністю відшкодувати Банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати Банку, у валюті Гарантії. До повного такого відшкодовування Принципал сплачує Банку проценти від суми боргу в розмірі 30% (тридцять) процентів річних (за методом факт/факт (фактична кількість днів у місяці/фактична кількість днів у році - 365(366)) у валюті Гарантії, за період з моменту виконання Банком вимоги Бенефіціара до моменту зарахування суми боргу на належні рахунку Банку.

Таким чином, сторонами у Договорі банківської гарантії було передбачено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу (відшкодування суми сплаченої банківської гарантії).

Перевіривши наданий розрахунок 30% річних, суд зазначає, що він здійснений вірно, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 30% річних у розмірі 2046,67 грн також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в повному обсязі та свідчили про відсутність у нього обов`язку відшкодувати позивачу сплачену ним на користь бенефіціара суму банківської гарантії, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позов.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 2270,00 грн.

Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 233, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Комвольно-суконна компанія "Чексіл" (; вул. Івана Мазепи, 66, м. Чернігів, 14014) на користь Акціонерного товариства "РВС БАНК" (; вул. Введенська, 29/58, м. Київ, 04071) 118 557,10 грн основної заборгованості, 2046,67 грн 30% річних та 2270,00 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Моцьор