ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2021 р. Справа№ 910/4087/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Віктер Плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 (повний текст рішення складено 23.07.2021)

у справі № 910/4087/21 (суддя Зеленіна Н.І.)

За позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Віктер Плюс"

про стягнення 403 322,88 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Віктер Плюс" про стягнення 403 322,88 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач порушуючи умови договору поставки не здійснив поставку товару в обумовлений сторонами в договорі строк, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості перед позивачем у розмірі 403 322, 88 грн., з яких: 53 114, 88 грн. - пеня, 350 208, 00 грн. - штраф.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "Віктер Плюс" на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" 53 114 грн. 88 коп. - пені, 350 208 грн. - штрафу, та 6 049 грн. 84 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що посилання відповідача на довідку Львівської ТПП не є належним доказом наявності підстав для звільнення від відповідальності. Також місцевий господарський суд перевірив надані позивачем розрахунки пені та штрафу й встановив, що заявлені до стягнення суми є арифметично правильними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Віктер Плюс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Одночасно з апеляційною скаргою скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема скаржник вважає, що місцевим господарським судом повністю проігноровано заявлений відповідачем факт того, що у останнього не настало зобов`язання по поставці партії товару відповідно до заявки позивача №26/3203 від 09.12.2020 року, оскільки на виконання умов п. 2.3. договору позивачем не було здійснено авансовий платіж у розмірі 30% вартості товару, зазначеного у заявці. Крім того скаржник зазначає, що форс-мажорні обставини підтверджено довідкою Львівської торгово-промислової палати №19-08-9/1163 від 29.12.2020 року.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Віктер Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року, витребувано матеріали справи №910/4087/21 з Господарського суду міста Києва.

13.09.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", відповідача у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

15.09.2021 року до Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/4087/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 року розгляд справи призначено на 20.10.2021 року.

06.10.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.

В судовому засіданні 20.10.2021 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, а також клопотання позивача про розгляд справи без його участі, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.11.2020 року між Комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД "Віктер Плюс" (постачальник) укладено договір про закупівлю №800-20/33. (а.с. 6-9).

Згідно з п. 1.1 договору постачальник зобов`язується на умовах, визначених договором, поставити і передати у власність покупцю товар, зазначений у специфікаціях, що додаються до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується на умовах, визначених договором, прийняти і оплатити товар. Найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю та будь-які інші характеристики товару визначаються на підставі специфікації, яка додається до договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, предметом закупівлі є за кодом ДК 021:2015:38420000-5 Прилади для вимірювання витрати рівня, тиску, рідин і газів (Датчики тиску ПД100-ДИ1,0МПа-111-1 для контролю параметрів ЦТП).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що загальна вартість даного договору становить 700 416 грн., у тому числі ПДВ - 116 736,00 грн. Ціна за одиницю товару визначається у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Сторони в пункті 2.3 договору встановили, що оплата вартості Товару покупцем здійснюється в національній валюті України - гривні, в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах: 30% передоплати вартості товару, зазначеного у заявці, протягом 10-ти робочих днів з дня подання заявки постачальнику. Кінцевий розрахунок за товар у розмірі 70% здійснюється покупцем протягом року після отримання товару на складі покупця на підставі видаткової накладної (та/або акту приймання-передачі товару).

Відповідно до п. 3.1 договору, умови поставки товару, викладені сторонами у цьому договорі, відповідають вимогам Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс2010" з урахуванням положень даного договору.

Пунктом 3.6 договору визначено, що строк поставки товару протягом 25 робочих днів з моменту оплати авансу. Про дату поставки постачальник зобов`язаний повідомити покупця за 1 робочий день до дати фактичної поставки. Покупець має право уточнити строк поставки товару у заявці або в будь-який інший спосіб.

Згідно з п. 6.1 договору у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору, винна сторона несе відповідальність перед іншою стороною на умовах, викладених у цьому договорі.

Відповідно до п. 6.2 договору, за порушення постачальником строків виконання зобов`язання з своєчасної поставки товару, покупець має право стягнути з постачальника пеню у розмірі 1 відсотка від вартості всього товару за цим договором, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 20 днів покупець має право додатково стягнути с постачальника штраф у розмірі 50 відсотків від вказаної вартості договору.

Відповідно до п. 6.5 договору, за відмову від поставки товару постачальник на вимогу покупця сплачує штраф у розмірі 50% від вартості замовленого товару.

Згідно п. 7.1 договору, жодна із сторін цього договору не несе відповідальності перед іншою стороною за несвоєчасність, або неможливість виконання своїх зобов`язань внаслідок непереборної сили у тій мірі, у якій таке прострочення або невиконання не можуть бути віднесені за рахунок вини або недогляду сторони, яка посилається на несвоєчасність або неможливість виконання своїх зобов`язань за договором у зв`язку з обставинами непереборної сили.

Пунктом 7.4 договору передбачено, що сторона, для якої настала неможливість виконання зобов`язань за договором, повинна про настання таких обставин невідкладно повідомити (факсом або телексом) іншу сторону, а також у п`ятнадцятиденний термін надіслати поштою зареєстроване повідомлення, видане Торгово-промислової палатою України або іншим компетентним органом держави.

Відповідно до п. 7.5 договору належним доказом наявності зазначених вище обставин та їх тривалості є довідки, що видаються відповідно Торгово-промислової палатою України або іншим компетентним органом держави.

Відповідно до п. 7.6 договору, неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на будь-яку вищезазначену обставину, як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим договором.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і дії до 31.12.2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. (п. 8.1, 8.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи покупець звернувся до постачальника із заявкою за вих. №26/2891 від 20.11.2020 року про виставлення рахунку для оплати та поставку товару, а саме - датчик тиску ПД-И-30-(0-1 МПа)-(4-20мА)-0,5-М20*1,5-А, у кількості 120 шт. вартістю 175 104,00 грн. (а.с. 11).

Зазначена заявка була надіслана 23.11.2020 року на електронну адресу постачальника (). (а.с. 13).

Позивач здійснив передоплату у розмірі 30% вартості товару заявленого заявкою №26/2891 від 20.11.2020 року, що вбачається з платіжного доручення №16931 від 01.12.2020 року відповідно до якого позивачем перераховано на рахунок відповідача плату за перетворювач тиску згідно рахунку №ТД-42977 від 23.11.2020 року у розмірі - 52 531,20 грн. (а.с. 15).

Також, покупець звернувся до постачальника із заявкою за вих. №26/3203 від 03.12.2020 року про виставлення рахунку на оплату та поставку товару, а саме - датчик тиску ПД-И-30-(0-1 МПа)-(4-20мА)-0,5-М20*1,5-А, у кількості 360 шт. вартістю 525 312,00 грн. (а.с. 12).

Зазначена заявка була надіслана 09.12.2020 на електронну адресу постачальника (). (а.с. 14).

В подальшому, згідно видаткової накладної №ТД-00034995 від 02.12.2020 року, відповідач поставив позивачу перетворювач тиску у кількості 50 штук, вартістю 72 960,00 грн. (а.с. 16).

В матеріалах справи наявний лист від 18.12.2020 року відповідно до якого контрагент відповідача (ПрАТ "Склоприлад") повідомив ТОВ "ТД "Віктер Плюс" про збільшення строків виробництва перетворювачів тиску до 120 календарних днів, що обумовлено збільшенням строків поставки комплектуючих матеріалів. (а.с. 50).

Листом за вих. №УВТ/736 від 18.12.2020 року відповідач звернувся до позивача, у якому відповідач повідомив, що затримання строків поставки товару за договором зумовлено впливом (настанням) форс-мажорних обставин - карантину. Відповідач у листі зазначив, що орієнтовною датою постачання складових частин до виробів, що підлягають поставці за умовами договору є останні числа лютого 2021 року. Вказаним листом відповідач повідомив позивача про неможливість виконання умов договору. (а.с. 17).

29.12.2020 року за №19-08-9/1163 Львівською торгово-промисловою палатою видана довідка щодо форм-мажорних обставин. (а.с. 20).

У вказаній довідці зазначено, що розглянувши заяву ТОВ "Торговий дім "Віктер Плюс" від 18.12.2020 року, Львівська ТПП встановила, що встановлені Палатою обставини унеможливлюють виконання у встановлений договором термін постачальником своїх зобов`язань, і такі обставини є надзвичайними та невідворотними, об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, спричинені епідемією відповідно до вимог чинного законодавства України про форс-мажорні обставини, а також сталися не з вини і не через недогляд постачальника, не піддаються розумному контролю постачальника, сталися, у тому числі, через обмеження, встановлені митними органами КНР.

Листом за вих. №26/3448 від 30.12.2020 року позивач направив відповідачу лист із вимогою поставити товар згідно заявки в термін до 12.01.2021 року. (а.с. 18).

Претензією за вих. №108/26 від 14.01.2021 року позивач звернувся до відповідача із вимогою у 7-денний термін поставити товар та сплатити штрафні санкції, передбачені умовами договору. (а.с. 19).

У відповідь на зазначену претензію, відповідач направив позивачу листа за вих. №641 від 29.01.2021 року, у якому зазначив про отримання довідки щодо форс-мажорних обставин, як передбачено умовами договору. Крім того, відповідач зазначив про неможливість здійснення поставки товару, однак відповідач запропонував внести зміни до договору в частині строків поставки та умов оплати. (а.с. 59-60).

Також листом №18 від 31.03.2021 року відповідач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору про закупівлю №800-20/33 від 02.11.2020 року. (а.с. 65-66).

Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що відповідач не виконав зобов`язання за договором поставки, зокрема не поставив товар.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

За змістом частини першої та другої статті 217 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Положеннями статті 218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а саме невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із частиною четвертою статті 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Дослідивши зміст прав та обов`язки сторін у цій справі, колегія суддів зазначає, що Договір №80-20/33 від 02.11.2020 року за правовою природою є господарським договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Наслідком прострочення виконання зобов`язання є відповідальність боржника перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що й не заперечується сторонами на виконання умов укладеного між сторонами договору, позивачем надавалася заявка на поставку товару, а саме 20.11.2020 року на поставку датчиків тиску ПД-И-30-(0-1 МПа)-(4-20мА)-0,5-М20*1,5-А, у кількості 120 шт., вартістю 175 104,00 грн. (а.с. 11).

Як вбачається із платіжного доручення №16931 від 01.12.2020 року позивачем перераховано на рахунок відповідача плату за перетворювач тиску згідно рахунку №ТД-42977 від 23.11.2020 року у розмірі - 52 531,20 грн. (а.с. 15).

Згідно видаткової накладної №ТД-00034995 від 02.12.2020 року, відповідач поставив позивачу перетворювач тиску у кількості 50 штук, вартістю 72 960,00 грн. (а.с. 16).

З викладеного вбачається, що у відповідача виникло зобов`язання у поставці товару позивачу на підставі заявки №26/2891 від 20.11.2020 року, втім відповідач не виконав в повному обсязі поставку товару, яка була заявлена позивачем, а саме вартість непоставлених датчиків за заявкою позивача складає 102 144, 00 грн.

Як вже було зазначено вище, відповідно до п. 6.2 договору, за порушення постачальником строків виконання зобов`язання з своєчасної поставки товару, покупець має право стягнути з постачальника пеню у розмірі 1 відсотка від вартості всього товару за цим договором, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 20 днів покупець має право додатково стягнути с постачальника штраф у розмірі 50 відсотків від вказаної вартості договору.

Отже, сторони передбачили в договорі крім нарахування пені, штраф у розмірі 50 відсотків від вказаної вартості договору, тобто повної суми договору, яка відповідно до п. 2.1. договору становить 700 416, 00 грн.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України.

Як зазначено вище, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

При цьому щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі №910/12876/19.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - "двічі за одне і те саме не карають") має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.

З позову вбачається, що на підставі п. 6.2 договору позивачем нараховано пеню за період з 12.01.2021 року по 04.03.2021 року (52 дні) у розмірі 53 114, 88 грн. та штраф 50% у розмірі 350 208,00 грн.

Щодо доводів скаржника, що у відповідача виникає зобов`язання тільки щодо першої заявки (№26/2891 від 20.11.2020 року), а тому слід виходити не із загальної суми вартості товару за договором, а із суми замовлених 120 шт., колегія суддів зазначає наступне.

Як вже встановлено, та по суті не заперечується відповідачем, у останнього виникло зобов`язання у поставці товару позивачу на підставі заявки №26/2891 від 20.11.2020 року.

Крім того, колегією суддів встановлено, що скаржником не спростовується, що відповідач не виконав в повному обсязі поставку товару, яка була заявлена позивачем, а саме вартість непоставлених датчиків за заявкою позивача складає 102 144, 00 грн.

Отже, відповідно до вказаних вище обставин, колегією суддів встановлено настання обов`язку у відповідача у вигляді поставки товару, а також й настання факту часткового не виконання свого обов`язку з поставки товару, тобто порушення своїх зобов`язань за договором.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається , що він здійснює нарахування пені, яка передбачена п. 6.2 договору не на всю вартість товару за договором, а лише на вартість непоставленого товару згідно із заявкою №26/2891 від 20.11.2020 року, тобто на суму 102 144, 00 грн., що повністю відповідає умовам договору.

Колегією суддів також здійснено перевірку розрахунку пені наданого позивачем та встановлено, що він є арифметично вірним, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивач також нараховує штраф за прострочення поставки товару понад 20 днів передбачений п. 6.2 договору у розмірі 50% від вказаної вартості договору, тобто від суми 700 416, 00 грн. (п. 2.1 договору).

Отже, колегія суддів зазначає, що сторони погодили в договорі, а саме в п. 6.2, що розмір штрафу розраховується саме від вартості договору, а не від вартості не виконаного зобов`язання.

Перевіривши розрахунок штрафу позивача колегія суддів зазначає, що він є арифметично вірним, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Щодо доводів скаржника про настання форс-мажорних обставин, що підтверджено довідкою Львівської торгово-промислової палати №19-08-9/1163 від 29.12.2020 року, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості здійснити поставку товару колегія суддів зазначає наступне.

Укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.

Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору.

Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Матеріали справи не містять зауважень відповідача під час укладання договору, письмових пропозицій тощо, щодо кінцевої дати постачання товару, тобто відповідач станом на 02.11.2020 року, підписавши спірний договір поставки, погодив всі істотні умови договору.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивач укладаючи вищезазначені договори був обізнаний про світову економічну рецесію, яка викликана пандемією COVID-19, оскільки така інформація є загальнодоступною та загальновідомою і позивач, як постачальник, що надсилає свою пропозицію відповідачу, який визначив вимоги до предмету закупівлі мав з`ясувати реальні строки поставки продукції контрагентом у зв`язку з світовими карантійними заходами. Факти, що перешкоджають виконанню зобов`язання і стали відомі боржнику за зобов`язанням в процесі його виконання, не є підставою для зміни умов договору, якщо такі факти є загальновідомими.

Крім цього колегія суддів бере до уваги, вимоги ст. 617 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Колегія суддів також звертає увагу, що пунктом 20 ст.1 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що публічна закупівля - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом.

Разом з тим, згідно з п.5 ст.1 "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, та укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони" відбір учасників для проведення переговорної процедури закупівлі (далі - відбір) - процес визначення учасника переговорів шляхом проведення електронного аукціону.

Частиною 5 статті 3 Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони" визначено, що одночасно з розміщенням оголошення про проведення відбору замовник також оприлюднює проект договору про закупівлю.

Отже, приписи вищезазначених законів встановлюють особливості, процедури, строки та інші умови, додержання яких є необхідністю для укладання договорів за державним замовленням. Тобто, встановлюють всі обставини та дії, які передують укладанню зазначених вище договорів.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що норми Закону України "Про публічні закупівлі" є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель та повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного кодексу України (статті 651) та Господарського кодексу України (стаття 188), які визначають загальну процедуру внесення змін до договору.

Крім того, як унормовано частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому,зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Разом з тим, оцінюючи обставини справи колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи спірні договори з визначеним строком поставки, позивач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з поставки товару та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк.

Відповідно до ст. 618 Цивільного кодексу України боржник відповідає за порушення зобов`язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

При цьому, згідно з ч. 2, ст. 528 Цивільного кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.

Крім того, як унормовано частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому,зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Разом з тим, оцінюючи обставини справи колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи спірні договори з визначеним строком поставки, позивач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з поставки товару та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк.

Відповідно до ст. 618 Цивільного кодексу України боржник відповідає за порушення зобов`язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

При цьому, згідно з ч. 2, ст. 528 Цивільного кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 №40 (3) затверджено Регламент засвідчення Торгово-промислової палати України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), яким встановлено єдиний порядок засвідчення форс-мажорних обставин в системі Торгово-промислової палати України.

Відповідно до абзацу першого п. 3.1.1 Регламенту (у відповідній редакції) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди, тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

За визначенням, наданим вказаним вище Регламентом, сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Розділом шостим Регламенту засвідчення Торгово-промислової палати України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) передбачено порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема, пунктом 6.13 передбачено, що сертифікат після його внесення до реєстру сертифікатів форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) підписується першим віце-президентом або віце-президентом Торгово-промислової палати України, відповідно - президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної торгово-промислової палати та уповноваженою особою, яка приймала рішення про засвідчення форс-мажорних обставин. На сертифікаті ставиться печатка Торгово-промислової палати України/ регіональної торгово-промислової палати.

Обставини щодо неможливості виконання договору поставки в зв`язку із введенням карантину мають бути доведені стороною, яка про них заявляє. Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка, яку видає компетентний орган тієї країни, де такі форс-мажорні обставини виникли. В Україні такими повноваженнями наділено Торгово-промислову палату, яка засвідчує форс-мажорні обставини шляхом видачі відповідних сертифікатів.

У кожному конкретному випадку сторона, яка потрапила під дію форс-мажорних обставин, повинна довести причинно-наслідковий зв`язок між карантином і своєю неможливістю виконати договірне зобов`язання (тобто, сторона, яка потрапила під дію форс-мажорних обставин, повинна довести, що карантин став причиною невиконання зобов`язання).

Варто зазначити, що просто існування таких обставин не є форс-мажором. Така обставина стане форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе неможливість виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, саме через неї. Щоб засвідчити форс-мажорні обставини, потрібно звернутися до Торгово-промислової палати. Для того, щоб отримати сертифікат ТПП про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Обов`язок доказування настання форс-мажорних обставин покладено на заявника, який несе відповідальність за повне та належне оформлення заяви, достовірність викладених фактів, наданих документів, відомостей та доказів. І вже за результатами розгляду таких документів Торгово-промислова палата видає сертифікат про форс-мажорні обставини.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що підписуючи спірний договір 02.11.2020 року, відповідач усвідомлював, що в країні та світі вже встановлено карантинні обмеження та повинен був враховувати такі наслідки.

При цьому колегія суддів зазначає, що порушення контрагентом відповідача своїх зобов`язань за договором поставки за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язання постачальником товару, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності та могли бути ним передбачені при укладенні договору.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 10.09.2020 у справі № 910/13459/19 та у постанові 24.02.2021 року у справі №910/291/20, яка безпідставно не була врахована судом першої інстанції під час розгляду цієї справи, оскільки під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де подібними є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин, в той час як вказане судове рішення відповідає наведеним критеріям.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Віктер Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року у справі №910/4087/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року у справі № 910/4087/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 року у справі № 910/4087/21.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4087/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.10.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко