ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2021 справа № 914/1533/21

За позовом: Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк», м. Ужгород,

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Гал Леобуд», м. Львів,

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Європа Контракт», м. Львів,

про: звільнення нежитлового приміщення

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

від позивача: М. М. Паращинець представник;

від відповідача - 1: не з`явився;

від відповідача - 2: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Акціонерного товариства "Комерційний інвестиційний банк" до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Гал Леобуд" та до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Європа - Контракт" про звільнення нежитлового приміщення.

Ухвалою суду від 07.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.07.2021.

Рух справи відображено в ухвалах суду.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що в забезпечення договору кредиту № 02-1/3к-49 від 26.10.2010 між АТ «Комінвестбанк» та ТОВ «Гал-Леобуд» 30.11.2012 року було укладено договір іпотеки (з наступними змінами) відповідно до якого позивач став іпотекодержателем нежитлових приміщень І;ІІ;ІІІ; 1 по 15 заг. пл. 366,9 кв.м., які розташовані у будинку «А-4» за адресою: м.Львів вул. Дорошенка, 19 та квартири №37 у будинку №19 по вул. Дорошенка у місті Львові (загальною площею 58,6 кв.м.) Як стверджує позивач, йому стало відомо , що між ТОВ «Гал-Леобуд» та ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт» 30.04.2020 було укладено договір оренди приміщення за адресою: м.Львів, вул. Дорошенка, буд. 19 терміном до 31.03.2023 року. На думку позивача, оскільки, договір оренди укладений між відповідачами без згоди іпотекодержателя, є нікчемним, а відтак, приміщення, що є предметом договору іпотеки підлягає звільненню. З огляду на викладене, АТ «КОМІНВЕСТБАНК» звернувся з позовними вимогами до ТОВ «Гал-Лебуд» та ТОВ «Торгова фірма «Європа-Контракт» про зобов`язання ТОВ «Торгова фірма «Європа-Контракт» звільнити нежитлові приміщення , які розташовані за адресою : м.Львів, вул. Дорошенка, буд.19.

ТОВ «Гал-Леобуд» явки представника в жодне судове засідання не забезпечив, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, правом подачі до суду відзиву на позовну заяву не скористався, причини неявки в судові засідання не повідомив.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду у справі №914/1533/21 були надіслані судом на адресу місцезнаходження відповідача-1, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Таким чином, відсутність будь-яких заяв або клопотань відповідача, з урахуванням направлення судом на адресу відповідача копії ухвал у справі, свідчить про незацікавленість відповідача у розгляді справи.

Суд, враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату судового засідання, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представника відповідача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представник ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт» в попередньому судовому засіданні 20.09.2021 подав заяву про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спорку, оскільки на його думку, обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо предмета спору, станом на дату звернення до суду і станом на день розгляду справи по суті втратили свою чинність, оскільки станом на дату звернення з позовом договір іпотеки вже був припиненим.

В судовому засіданні 04.10.2021 представник позивача підтвердив, що договір іпотеки є припиненим з моменту звернення стягнення на предмет іпотеки ( 04.03.2021), проте, заперечує доводи відповідача про відсутність предмету спору, свої позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

У судовому засіданні 04.10.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

У травні 2021 року АТ «КОМІНВЕСТБАНК» звернулася до суду з позовом до ТОВ «Гал-Леобуд» та до ТОВ «Торгова компанія «Європа Контракт», у якому просило зобов`язати ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт» звільнити нежитлові приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер об`єкта в РПВН 36373666), які розташовані за адресою : м.Львів, вул. Дорошенка, будинок 19.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що АТ «КОМІНВЕСТБАНК», як іпотекодержатель вказаного нерухомого майна не надавав згоди на укладення договору оренди цього майна, проте останній був укладений між ТОВ «Гал-Леобуд» та ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт», відтак цей договір є нікчемним.

Як зазначає позивач, 26.10.2010 між АТ «КОМІНВЕСТБАНК» і ТОВ «Гал-Леобуд» було укладено договір кредиту № 02-1/3к-49 та в подальшому додаткові угоди до нього, згідно якого відповідачу-1 було надано кредитні кошти в розмірі 40000000,00 грн. до 26 жовтня 2020 року.

В забезпечення виконання договору кредиту між АТ «КОМІНВЕСТБАНК» та ТОВ «Гал-Леобуд» 30.11.2012 року укладено договір іпотеки, за яким останній, як власник майна, передав в іпотеку нерухоме майно цегляні нежитлові приміщення І;ІІ;ІІІ; 1 по 15 заг. пл. 366,9 кв. м. та квартиру № 37 заг. пл. 58,6 кв.м., які знаходиться за адресою: м.Львів,вул. Дорошенка,19.

Пунктом 1.1 цього договору сторони погодили, що іпотекою забезпечується у повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за договором кредиту №02-1/3к-49 від 26.10.2010 року.

До зазначеного договору іпотеки сторонами вносились зміни.

Як стверджує позивач, йому стало відомо що 30.04.2020 року між ТОВ «Гал-Леобуд» та ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт» було укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: м.Львів, вул. Дорошенка,19. Відповідно до п.4.1 Договору оренди приміщення строк оренди становить : з моменту прийняття Об`єкта оренди за актом приймання-передачі згідно пунктів 3.3-3.4 даного договору до 31 березня 2023 року.

Посилаючись на відсутність згоди АТ «КОМІНВЕСТБАНК», як іпотекодержателя на укладення зазначеного вище договору оренди, позивач вважає його нікчемним, як таким, що суперечить Закону, а відтак відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» є недійсним.

З огляду на недійсність договору оренди, АТ «КОМІНВЕСТБАНК» вважає, що його право, як іпотекодержателя порушене, що стало підставою звернення з позовом про зобов`язання ТОВ «Торгова фірма «Європа-Контракт» звільнити нежитлові приміщення за адресою :м.Львів, вул. Дорошенка,19.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Законом України «Про іпотеку» передбачено три форми захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Положеннями ч.1 ст.162 ГПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до п.4 та 5 ч.3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог; спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18).

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 (провадження №14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі N 910/17792/17.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 14 ГПК України).

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 зазначеного Кодексу).

Разом і цим за змістом статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом про зобов`язання ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт» про звільнення нежитлових приміщень, які були предметом договору іпотеки, АТ «КОМІНВЕСТБАНК» обґрунтовує порушення свого права, як Іпотекодержатель, без згоди якого приміщення, що перебували в іпотеці передані іпотекодавцем в оренду ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт».

Слід звернути увагу на ті обставини, про що повідомив відповідач-2, що 04 березня 2021 року позивачем було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлові приміщення І;ІІ;ІІІ загальною площею 371,6 кв.м. та на квартиру №37 загальною площею 71.9 кв.м., які розташовані в будинку №19 по вул. Дорошенка у м.Львові на підставі п.4.4.1 Договору іпотеки, шляхом прийняття АТ «КОМІНВЕСТБАНК», як іпотекодержателем, у власність нежитлового приміщення та квартири в рахунок виконання іпотекодавцем ( ТОВ «Гал-Леобуд») зобов`язань за Договором кредиту №02-1/3к-49 від 26.10.2010 відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до абзацу третього ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, на момент звернення з позовом до суду, АТ «КОМІНВЕСТБАНК» вже не був іпотекодержателем а був власником зазначених вище приміщень, відповідно обставини, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги щодо предмету спору, станом як на день звернення до суду, так і на час розгляду справи вже відпали.

Крім того, звертаючись із позовом до суду АТ «КОМІНВЕСТБАНК» не зазначив, яке його право чи законний інтерес як власника зазначених вище приміщень порушений відповідачем-1 чи відповідачем-2, не навів жодних обґрунтувань порушення чи невизнання його права власності з боку ТОВ «Гал-Леобуд» чи ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт».

Вся мотивація позовних вимог зводиться до недійсності договору оренди , укладеного між відповідачами в порушення ст.9 Закону України «Про іпотеку», проте визнання недійсним договору не є предметом даного спору, а позивач просить зобов`язати ТОВ «Торгова компанія» Європа-Контракт» звільнити нежитлові приміщення по вул. Дорошенка,19 у Львові, не зазначаючи при цьому і не надаючи доказів того, що відповідач-2 станом на день звернення з позовом, як і на дату розгляду справи по суті перебуває у зазначених приміщеннях.

Матеріали справи не містять доказів фактичної передачі нежитлових приміщень відповідачу-2 на підставі договору оренди ( відсутні акти приймання-передачі об`єкта оренди, як і докази фактичного перебування ТОВ «Торгова компанія «Європа-Контракт» в нежитлових приміщеннях, власником яких є позивач.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( постанова Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17).

Жодних обґрунтувань та доказів невизнання відповідачем-2 його права, за захистом якого АТ «КОМІНВЕСТБАНК» звернувся, позивач суду не надав.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 129 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, приймаючи до уваги вищезазначене, з огляду на положення ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись ст.ст. 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ЙV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 13.10.2021.

Суддя Н.Є. Березяк