РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.10.2021Справа № 910/1186/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Софія", м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Аванесова Арнольда Васильовича, м. Київ

про визнання недійсним договору, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.01.2021 року до Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Софія" (позивач) із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Аванесова Арнольда Васильовича (відповідач) про визнання недійсним Договору оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний договір позивачем не підписувався та сторонами не було вчинено жодних дій на виконання спірного правочину.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 30.03.2021.

В підготовчому засіданні 30.03.2021 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 01.06.2021.

В підготовчому засіданні 01.06.2021 судом було оголошено перерву до 20.07.2021.

Ухвалою від 20.07.2021 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 05.10.2021 року.

16.09.2021 року від позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача в судовому засіданні.

В засіданні 05.10.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2019 року між відповідачем (орендодавець) та позивачем (орендар) укладено Договір оренди обладнання (надалі також - Договір, спірний правочин), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування наступне майно: стимулятор магнітний «Нейро-МС/Д» (надалі - об`єкт оренди), що належить орендодавцю на праві власності.

Згідно з пунктом 1.2 Договору вартість об`єкта оренди за згодою сторін складає 1 000 000,00 грн.

Об`єкт оренди передається в оренду для використання в господарській діяльності орендаря за його юридичною адресою: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 44. (п. 2.1. Договору).

Об`єкт оренди передається в оренду не пізніше 01 квітня 2019 року. Строк оренди складає 1 календарний рік з моменту прийняття об`єкта оренди згідно з Актом приймання-передачі. (п.п. 3.1., 3.2. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору розмір орендної плати за об`єкт оренди за кожен місяць користування складає 2 000,00 грн.

Актом приймання-передачі обладнання в оренду від 01.04.2019 (додаток до Договору) підтверджується, що відповідачем було передано, а позивачем прийнято в користування об`єкт оренди Стимулятор магнітний Нейро-МС/Д» №1158КС/09424С.

Як зазначає позивач, ОСОБА_1 було прийнято позивачем н посаду консультанта з ефективності підприємства з 30.01.2019 року згідно наказу №75 від 29.01.2019 року.

В подальшому, за заявою ОСОБА_1 його було звільнено із займаної посади за власним бажанням, про що видано наказ №94 від 02.09.2019 року.

ТОВ «Медичний центр «Софія» зазначає, що в лютому 2020 року ФО-П Аванесов А.В. звернувся до суду із позовною заявою про зобов`язання ТОВ «Медичний центр «Софія» повернути майно та стягнення грошових коштів. В обґрунтування поданого ним позову ФОП Аванесов А.В. пояснив, що між ним та відповідачем був укладений договір оренди обладнання № 01/04/3 від 01.04.2019, згідно з умовами якого позивач зобов`язувався передати у користування відповідача стимулятор магнітний «Нейро-МС/Д» (серійний номер 1158КС/0942LC), а відповідач, у свою чергу, зобов`язувався сплатити на користь позивача грошові кошти за користування вказаним обладнанням та повернути його після закінчення строку дії договору. В позові зазначалось, що ФО-П Аванесов А.В. виконав свої зобов`язання за вищевказаним договором та передав у користування ТОВ «Медичний центр «Софія» зазначене обладнання, про що сторонами був складений акт приймання-передачі обладнання в оренду від 01.04.2019. Проте відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за договором, не сплатив на користь позивача жодного орендного платежу. Таке порушення відповідачем умов укладеного сторонами договору стало підставою для його розірвання позивачем в односторонньому порядку, про що останній повідомив відповідача шляхом направлення йому повідомлення від 05.11.2019 про розірвання договору № 01/04/3 від 01.04.2019. Однак, отримавши таке повідомлення про розірвання договору, відповідач знову порушив взяті на себе договірні зобов`язання та не повернув належне позивачу обладнання після закінчення строку дії договору внаслідок його розірвання. Вважаючи, що права ФО-П Аванесов А.В. порушені, він звернувся до суду з позовом, в якому просив: зобов`язати відповідача в 10-денний строк з дати набрання рішенням законної сили повернути позивачу належне йому на праві власності майно, а саме: стимулятор магнітний «Нейро-МС/Д» (серійний номер 1158КС/0942LC) у повній комплектації з супровідними документами; стягнути з відповідача заборгованість за орендними платежами в розмірі 20 000,00 грн, пеню в розмірі 2 387,89 грн, 3% річних в розмірі 231,95 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 69,55 грн, штраф у розмірі 5 400,00 грн.

Проте, як зазначає позивач, йому було невідомо про існування Договору № 01/04/3 від 01.04.2019, оскільки директор позивача його не підписував.

Спір у даній справі виник у зв`язку з наявністю підстав, як вказує позивач, для визнання спірного договору недійсним як такого, що укладений поза волевиявленням позивача, з наслідуванням підпису керівника позивача.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, та відповідні пояснення відповідача, господарський зазначає наступне.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 є договором оренди, який підпадає під правове регулювання статей 759-786 Цивільного кодексу України та статей 283-287 Господарського кодексу України.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму .

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено главою 20 Господарського кодексу України.

Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання, тобто зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов`язків.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з оскарженням позивачем правомірності Договору.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обставини укладення спірного Договору з наслідуванням підпису директора товариства.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором позивача є Сапон Дарія Миколаївна.

Згідно наявної в матеріалах справи копії спірного правочину, від імені позивача Договір підписано директором Сапон Д.М., проте, позивач зазначає, що директором спірний договір не підписувався.

З метою доведення своєї позиції позивачем було замовлено проведення почеркозначої експертизи в Київському науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Так, в матеріалах справи міститься Висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Катерини Фандікової №17-3/927 від 02.06.2020 року, відповідно до висновків якого підпис від імені Сапон Д.М. у графі «Директор____/Сапон Д.М./» у договорі оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 виконаний не Сапон Дарією Миколаївною, а іншою особою з наслідуванням її підпису. Підпис від імені Сапон Д.М. у графі «Директор____/Сапон Д.М./» у акті приймання-передачі обладнання в оренду від 01.04.2019 виконаний не Сапон Дарією Миколаївною, а іншою особою з наслідуванням її підпису.

Окрім того, в матеріалах справи наявний Висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у господарській справі №910/2545/20 №19475/19476/20-32 від 10.11.2020, складений експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) Іриною Тарасюк та Наталією Шкарівською. У вказаному висновку вказано: підпис від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю Сапон Д.М. у договорі оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 та у акті приймання-передачі обладнання в оренду від 01.04.2019 до договору оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 у графі «ОРЕНДАР Директор____/Сапон Д.М./» виконано не Сапон Дарією Миколаївною, а іншою особою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, за приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Дослідивши надані суду висновки експертів за результатами почеркознавчої експертизи №17-3/928 від 02.06.2020 року та №19475/19476/20-32 від 10.11.2020 року, в сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, господарський суд дійшов висновку, що експертами було надано повні та точні відповіді на порушені питання у відповідності до інших фактичних даних. Дослідницькі частини та підсумкові висновки судових експертиз узгоджені між собою; експертні висновки обґрунтовані та узгоджені з іншими матеріалами справи.

Приймаючи до уваги вищенаведене, при прийнятті цього рішення суд приймає до уваги зазначені висновки, що підтверджують обставини підроблення підпису директора ТОВ «Медичний центр «Софія» Сапон Д.М у договорі оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 та у акті приймання-передачі обладнання в оренду від 01.04.2019 до договору оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019.

За висновками суду, позивачем було доведено за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, що Договір оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 був укладений поза волевиявленням позивача з наслідуванням підпису директора позивача, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а Договір оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 року підлягає визнанню недійсним.

Судовий збір, у розмірі 2 270,00 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір оренди обладнання №01/04/3 від 01.04.2019 року, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Аванесовим Арнольдом Васильовичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Софія» (ідентифікаційний код 34491021, адреса: 69002, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 44).

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Аванесова Арнольда Васильовича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Софія» (ідентифікаційний код 34491021, адреса: 69002, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 44) суму судового збору в розмірі 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 18.10.2021 року.

Суддя С.М. Морозов