ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. ЧернівціСправа № 926/2195/21

Господарським судом Чернівецької області у складі головуючого судді Миронюка С.О за участю секретаря судового засідання Чупрун М.М. розглянуто у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу № 926/2195/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Ріфіл-Україна

до відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці

про визнання договору продовженим

представники сторін:

від позивача Боднарюк С.В. - адвокат.

від відповідача Сідлецький Д.Ю. представник.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Ріфіл-Україна м. Чернівці звернулося до з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці в якому просить суд визнати Договір оренди нерухомого військового майна № 12 від 23.12.2005 р. продовженим на тих самих умовах та на той самий строк, на який він був укладений, а саме на 5 років, шляхом оформлення додаткового договору про внесення змін до договору.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.05.2021 р. справу № 926/2195/21 передано судді Миронюку С.О.

Відповідно до ухвали Господарського суду Чернівецької області від 28.05.2021 р. позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Ріфіл-Україна була залишена без руху відповідно до ст. 172 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на недотримання позивачем приписів ст. 164 Господарського процесуального кодексу України.

Термін для усунення недоліків позовної заяви був визначений судом 10 (десять) днів з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

11.06.2021 року на адресу суду від позивача надійшов лист про усунення недоліків позовної заяви, та подано докази сплати судового збору в сумі 2270,00 грн. та докази отримання примірника позовної заяви відповідачем.

Ухвалою суду від 14.06.2021 р. відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 06.07.2021 р.

06.07.2021 р. позивач через систему «Електронний суд» подав клопотання про розгляд справи без участі свого представника.

Ухвалою суду від 06.07.2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 11.08.2021 року.

06.08.2021 р. відповідач через відділ документального забезпечення та аналітичної роботи суду подав відзив на позовну заяву, в якому заявлені позовні вимоги не визнає, оскільки, строк дії Договору оренди нерухомого військового майна № 12 від 23.12.2005 р. закінчився 30.12.2019 р.

Ухвалою суду від 11.08.2021 р. відкладено підготовче засідання на 26.08.2021 р.

Ухвалою суду від 26.08.2021 р. закрито підготовче провадження призначено справу до розгляду по суті на 05.10.2021 р.

В судовому засіданні 05.10.2021 р. оголошено перерву до 12.10.2021 р.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

30 грудня 2004 року між Чернівецькою квартирно-експлуатаційною частиною району (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріфіл-Україна» (Орендар) укладено у письмовій формі договір № 12 оренди нерухомого військового майна, розташованого в Чернівецькому гарнізоні за адресою: м. Чернівці, вул. Авіаційна, 10.

Відповідно до директиви Міністра оборони України від 20.04.2005р. Квартирно - експлуатаційна частина району переформована у Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці.

Враховуючи вимоги чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договорів оренди, сторони вирішили нотаріально посвідчити укладений 30.12.2004 р. договір №12 нерухомого військового майна, розташованого в Чернівецькому гарнізоні за адресою: м. Чернівці, вул. Авіаційна, 10.

Так, 23 грудня 2005р. сторони уклали фактично новий договір оренди №12, який був нотаріально посвідчений.

Згідно п.1.1 договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно: приміщення складу літ.А площею 626.20 кв.м;, (в попередній редакції договору - приміщення складу інв.№2 площею 640,9 кв,м), приміщення складу літ.Б площею 606,80 кв.м (в попередній редакції договору - приміщення складу інв.№24 площею 648 кв.м), приміщення складу літ.Ж площею 25,30 кв.м (в попередній редакції договору - приміщення складу інв.№42 площею 66,0 кв.м), приміщення прохідної літ. З площею 24,30 кв.м. (в попередній редакції - приміщення вартового інвентарний №48 площею 21 кв.м. (надалі Майно), яке знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Авіаційна, 10, військового містечка № 195, що знаходиться на балансі Чернівецької КЕЧ району Західного оперативного командування, вартість якого визначена за експертною оцінкою 75686 (сімдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість) грн.

Відповідно до п.2 Договору, Майно є власністю Держави в оперативному управлінні Чернівецької Квартирно-експлуатаційної частини району (після перейменування - «Квартирно- експлуатаційний відділ м. Чернівці») орендодавця на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Чернівецьким міськвиконкомом 01 грудня 2005 року на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому від 22 листопада 2005 року за № 903/20. Право власності зареєстроване Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 13 грудня 2005 року за реєстраційним номером 13185369.

У п.10.1. сторони встановили строк дії договору з 30.12.20004 р. по 30.12.2009 р.

Згідно п. 10.6 зазначеного договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

30 грудня 2009 року між КЕВ м. Чернівці та ТзОВ "Ріфіл-Україна" укладено Додатковий договір № 1 до Договору оренди № 12/2004 від 30.12.2004 року та додатків до нього нерухомого майна розташованого в Чернівецькому гарнізоні за адресою: м. Чернівці, вул. Авіаційна, 10 (буд. № 2, 24, 42, 48 військового містечка № 195), сторони виклали: п.п. 3.1., 3.3. розділу 3, що стосується розміру орендної плати, п.п. 4.1., 4.2. розділу 4, щодо поліпшення орендованого майна, п. 6.3. розділу 6, п.п. 8.З., 8.4.. 8.5., а також п.п. 10.1., 10.4.-10.12; п. 11.1. розділу 11-у новій редакції.

Відповідно до п.10.1 Додаткового договору № 1 від 30.12.2009 р., сторони продовжили дію основного Договору до 29 грудня 2011 року з гарантованим щорічним продовженням терміну дії договору оренди за письмовим погодженням сторін. За умови сумлінного виконання орендарем зобов`язань за умовами договору оренди № 12/2004 від 30.12.2004 та додатків до нього. У п. 10.4. цього Договору, сторони передбачили, що у разі відсутності заяви Орендаря про припинення чи укладення Договору оренди на новий строк за місяць до закінчення строку оренди, дія договору оренди припиняється після закінчення строку, на який його було укладено та, що реорганізація Орендодавця або перехід права власності не є підставою для зміни або припинення чинності цього договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників) (п. 10.5. Додаткового договору від 30.12.2009 р).

У п.10.6.1., п. 10.6.2., 10.7. Додаткового договору № 1 від 30.12.2009 р., сторони визначили підстави дострокового розірвання Договору на вимогу Орендодавця.

У п. 10.8. Додаткового договору № 1 від 30.12.2009 р. передбачено підстави припинення чинності Договору; в п. 10.9. питання щодо повернення поліпшення орендованого майна; у п.п. 10.10., 10.11. - порядок та строки повернення майна в разі припинення або розірвання Договору; відповідальність Орендаря у разі неповернення майна (п. 10.12.).

Відповідно до вимог ст. 793 ІІК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору він є нікчемним.

За ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Сторони уклали Додатковий договір № 1 до Договору оренди № 12/2004 від 30.12.2004 року, який втратив юридичну силу у зв`язку з укладенням нотаріально посвідченого договору № 12 від 23.12.2005 р.

Отже, орендні правовідносини між сторонами ґрунтуються на умовах Договору № 12, який є нотаріально посвідчений 23.12.2005 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 6639, державна реєстрація правочину проведена 23.12.2005 р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 1939917 від 23.12.2005 року.

У відповідності до умов п.10.6. зазначеного Договору (нотаріально посвідчений 23.12.2005 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 6639, державна реєстрація правочину проведена 23.12.2005 р.), яким передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності, а саме після 30.12.2009 р., протягом одного місяця Договір № 12 від 23.12.2005 р. вважається продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, тобто на (п`ять років) по 30.12.2014 року.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області, у справі № 926/92/15, від 23.03.2015 р. задоволено позов квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до товариства з обмеженою відповідальністю "Ріфіл - Україна" про зобов`язання звільнити орендоване приміщення, у зв`язку із закінченням дії договору оренди.

24.06.2015 року, постановою Львівського Апеляційного Господарського Суду, рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.03.2015 року у справі № 926/92/15 скасовано повністю і прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено та зазначено, що Договір № 12 який є нотаріально посвідчений 23.12.2005 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 6639, є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, тобто з 30.12.2014 р. до 30.12.2019 р.

Відповідно до статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує «користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Аналогічна правова норма міститься в частині другій статті 17 Закону про оренду (який діяв на час орендних відносин), відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту зазначених правових норм випливає, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на той самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним протягом одного місяця після закінчення строку договору. Таким чином, дані правові норми визначають кінцевий термін, коли орендодавець може заявити про своє небажання продовжувати договір оренди.

Як стверджує відповідач, він надіслав позивачеві листи № 197 від 27.01.2020 р., № 355 від 13.02.020 р., № 450 від 27.02.2020 р., № 1264 від 30.06.2020 р. про припинення договору оренди нерухомого військового майна, проте даних листів позивач не отримував.

З огляду на викладені в постановах від 03.04.2019 р. у справі №911/928/18, від 30.01.2020 р. у справі №904/1207/19, від 20.05.2020 р. у справі №922/1957/19 правові висновки Верховного Суду щодо необхідності встановлення не лише факту направлення заяви, але й визначення того чи була вона отримана іншою стороною, враховуючи те, що фіскальним чеком не підтверджується надіслання заяви, а будь-яких інших доказів надіслання відповідач не подав, що вказує на недоведеність отримання заяви орендарем рівною мірою як і недоведеність її скерування орендодавцем.

Таким чином, станом на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку було відсутнє заперечення орендодавця щодо продовження договору.

01.02.2020 р. набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 р.

Відповідно до п.2 Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Абзацом п`ятим частини другої статті 18 Закону від 03.10.2019 р., до якого відсилає п.2 Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону, встановлено, що без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

У зв`язку з тим, що Кабінет Міністрів України не прийняв рішення, передбачене абзацом п`ятим частини другої статті 18 Закону від 03.10.2019 р., укладені до набрання чинності Законом від 03.10.2019 р. договори оренди мали продовжуватись в порядку, встановленому раніше чинним Законом України «Про оренду землі» від 10.04.1992 р., до 01.07.2020 р., тобто дати, яка в будь-якому випадку наступила раніше, ніж дата набрання чинності майбутнім рішенням Кабінету Міністрів України.

Дата закінчення строку дії договору оренди № 12 від 23.12.2005 р., як і дата спливу місячного строку для надання відповідачем заперечень проти його автоматичної пролонгації, знаходяться в межах строку, під час якого договір оренди підлягав продовженню в порядку, передбаченому Законом України «Про оренду землі» від 10.04.1992 р.

Отже, за наявності всіх необхідних умов для цього, продовження договору оренди відбулося в строк до 01.07.2020 р., а подальше оформлення такого продовження додатковим договором безумовно мало статись в межах цього строку, який був більш, ніж достатнім для укладення додаткового договору.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Відповідно до ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства, Європейський суд з прав людини зазначив, що законними очікуваннями є очікування на законних підставах продовження терміну дії договору оренди, і це очікування є складовою частиною права власності заявника, наданого йому за договором оренди в розумінні зазначеної статті. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в даному випадку правомірні очікування полягають у можливості користування майном у майбутньому у термін, передбачений договором.

Таким чином, у позивача на підставі Договору оренду виникло право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді, як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач не надав доказів погашення суми заборгованості.

За приписами статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює доказ за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Решта доводів учасників процесу, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Судові витрати з урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 4, 5, 129, 130, 194, 196, 219, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати Договір оренди індивідуально визначеного нерухомого військового майна, що належить до державної власності № 12 від 23.12.2005 р. (із змінами), укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріфіл-Україна», продовженим на тих самих умовах та на той самий строк, на який він був укладений, а саме на 5 років, шляхом оформлення додаткового договору про внесення змін до договору оренди державного нерухомого майна.

3. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці (58002, м. Чернівці, вул. Українська, 43; код 08179180) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ріфіл-Україна м. Чернівці, вул. Авіаційна, 10 код 32929886) судовий збір в сумі 2270 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні 12.10.2021 р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення складено та підписано 20.10.2021 року.

Суддя С.О. Миронюк