ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2021 р. Справа №909/757/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді О.В. Зварич

суддів В.М. Гриців

О.І. Матущак,

секретар судового засідання М.С. Кіра

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури за № 15-953вих-21 від 07.06.2021 року (вх. № 01-05/1998/21 від 10.06.2021 року)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2021 року (суддя Т.В. Максимів; повний текст рішення складено 18.05.2021 року)

у справі № 909/757/20

за позовом: Першого заступника прокурора Івано-Франківської області інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації

до відповідача: Комунального підприємства «Обласний аптечний склад» (надалі КП «Обласний аптечний склад»)

про визнання недійсним п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 року в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188,00 грн. та стягнення коштів в сумі 133188,00 грн.,

за участю:

від прокуратури: Панькевич Р.В. (посвідчення №058390 від 02.12.2020 року);

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Качан А.А. адвокат (ордер серія ІФ № 071712 від 15.06.2021 року),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

04.09.2020 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації до КП «Обласний аптечний склад» про визнання недійсним п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 року, укладеного між Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації та КП «Обласний аптечний склад», в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188,00 грн. та стягнення коштів в сумі 133188,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Закону України № 540-ІХ від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, пункт 71 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України викладено у такій редакції: «Тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. У разі здійснення операцій, звільнених відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій. Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених починаючи з 17 березня 2020 року». Прокурор зазначив, що КП "Обласний аптечний склад", укладаючи з Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації договір №1/СОVID-19 від 02.04.2021 року, безпідставно включило в ціну товару ПДВ в сумі 133188,00 грн. Прокурор вважає, що п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2021 року в частині сплати ПДВ при закупівлі агрохімічної продукції (дезінфекційних засобів) в сумі 133188,00 грн. суперечить вимогам п.71 підрозділу 2 розділу розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним. Також прокурор посилається на ст. 1212 Цивільного кодексу України та вважає, що перераховані Департаментом кошти ПДВ в сумі 133188,00 грн. підлягають стягненню з відповідача, як безпідставно сплачені.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2021 року у справі №909/757/20 (суддя Т.В. Максимів) відмовлено в позові Першого заступника прокурора Івано-Франківської області інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що визнання недійсним пункту 3.1 договору №1/COVID-19 від 02.04.2020 року в частині нарахування податку на додану вартість в сумі 133188,00 грн. не призводить до автоматичного зменшення ціни договору, яка була погоджена сторонами при його укладенні. Спірний пункт договору в частині включення в оплату податку на додану вартість містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору, у зв`язку з чим договір не може бути визнаний недійсним в цій частині. Вимога прокурора про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 133188,00 грн. є похідною та за відсутності підстав для визнання п. 3.1 договору №1/COVID-19 від 02.04.2020 року недійсним ця вимога не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У своїй апеляційній скарзі (вх. № 01-05/1998/21 від 10.06.2021 року) на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2021 року у справі №909/757/20, Перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури просить скасувати зазначене судове рішення та прийняти нове рішення, яким задоволити позов. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що всупереч положенням п.71 підрозділу 2 розділу розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції Закону № 540-ІХ від 30.03.2020 року), істотна умова договору №1/COVID-19 від 02.04.2020 року ціна, визначена в п. 3.1 договору включає податок на додану вартість. Зауважує, що сторони погодили ціну договору 799128,00 грн., з яких податок на додану вартість становить 133188,00 грн. Тобто, узгоджена сторонами вартість товару становить 665940,00 грн. та 133188,00 грн. ПДВ. Покликається на те, що згідно приписів Закону № 540-ІХ та Податкового кодексу України на час підписання договору №1/COVID-19 спірна сума ПДВ (133188,00 грн) не повинна включатись в ціну товару та сплачуватись. Однак, Департамент сплатив названу суму ПДВ в ході виконання умов договору. Таким чином, сплачені Департаментом кошти в сумі 133188,00 грн. є безпідставно збереженими коштами, які підлягають поверненню, адже в спірному випадку правова підстава нарахування ПДВ відмінена на законодавчому рівні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 01-04/4563/21 від 22.06.2021 року) вважає доводи скаржника безпідставними та необґрунтованими, а рішення місцевого господарського суду законним. Стверджує, що зазначена в договорі сума ПДВ є частиною вартості товару, яка утворилась у зв`язку із зміною цін на спирт та розхідні матеріали для дезінфекційних засобів, що підтверджується листом постачальника дезінфекційних засобів. Вказує, що спірний договір було приведено у відповідність до діючої нормативно-правової бази, із зазначенням ціни договору 799128,00 грн. без ПДВ та вручено нарочно представнику позивача. Просить залишити без змін рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2021 року у справі №909/757/20, апеляційну скаргу Першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури без задоволення.

Позивач Департамент охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації не надавав письмового відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

Представник відповідача просив залишити без змін оскаржене рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач не делегував свого представника в судове засідання. Про причини неявки не повідомив. Згідно з повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №320 позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи те, що явка сторін у справі не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, справу може бути розглянуто при відсутності позивача.

Обставини справи

З наявних у справі копій документів видно, що 02.04.2020 року між Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської облдержадміністрації (покупець) та КП "Обласний аптечний склад" (постачальник) укладено договір №1/СОVID-19, відповідно до якого постачальник передає у власність покупуця, а покупець оплачує вартість товару, що визначений в асортименті та за ціною, яка зазначена у специфікації, що є невід`ємною частиною договору про закупівлю на умовах, зазначених у договорі (а.с.75-81, т.2).

В пункті 1.2 договору сторони погодили найменування товару - "Код ДК 021:2015-24450000-3- Агрохімічна продукція (дезінфекційні засоби) (код НК 024:2019-41550 - Дезинфікуючі засоби для рук; код НК 024:2019-47631 - Засіб дезінфікуючий для медичних виробів; код НК 024:2019 - 38713 -Дезінфікуючі засоби для хірургічних інструментів) (далі товар).

Згідно з пунктом 3.1 договору ціна договору становить 799128,00 грн., в т.ч. ПДВ 133188,00 грн.

У відповідності до п. 4.2 договору покупець здійснює попередню оплату у розмірі 100% від ціни договору на підставі рахунку-фактури, виставленого постачальником, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в національній валюті.

Права, обов`язки та відповідальність сторін передбачені в розділах VI-VII договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 квітня 2020 року або до повного виконання сторонами договірних зобов`язань (п. 10.1 договору).

Договір поставки №1/СОVID-19 від 02.04.2020 року підписали представники сторін. Вказаний договір містить відтиски печаток.

02.04.2020 року відповідач на підставі договору №1/СОVID-19 виставив на оплату рахунок-фактуру №1011 на суму 799128,00 грн (а.с.90, т.2).

На виконання умов договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 року відповідач передав позивачу товар по специфікації на загальну суму 799128,00 грн., що підтверджується наявними у судовій справі копіями видаткових накладних №1011 від 14.04.2020 року та №1328 від 30.04.2020 року (а.с.91-92, т.2).

Відповідно до платіжного доручення №10 від 02.04.2020 року позивач перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 799128,00 грн. з призначенням платежу: «Передоплата за дезінфекційні засоби зг.рах.№1011 від 02.04.2020р. (договір №1/covid-19 від 02.04.20р., зв.№UA-2020-04-02-001428-а), в т.ч. ПДВ-133188,00 (а.с.89, т.2).

03.08.2020 року позивач звернувся до відповідача з листом за №775/03-14/38, в якому, посилаючись на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" просив до 04.08.2020 року повернути зайво сплачений податок на додану вартість (а.с. 87, т.2).

Відповідач у листі-відповіді №155 від 04.08.2020 року повідомив, що пільга згідно із Законом була дотримана, а ціна договору не змінилася, оскільки збільшилися ціни на спирт та інші розхідні матеріали, а тому повернення суми податку на додану вартість є неможливим (а.с.88, т.2).

31.07.2020 року позивач отримав від Прокуратури Івано-Франківської області лист №05/1-313вих-20, в якому прокурор, керуючись ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді, просив надати інформацію щодо підстав включення до ціни договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 року податку на додану вартість. Крім того, повідомити чи вживались Департаментом заходи з метою повернення зайво сплаченого податку на додану вартість (а.с.84-85, т.2).

В листі за № 3875/03-14/29 від 06.08.2020 року Департамент охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації повідомив прокурору про надіслану КП «Обласний аптечний склад» вимогу стосовно повернення зайво сплаченого податку на додану вартість та про залишення її без задоволення (а.с.86, т.2).

Прокурор в позовній заяві зазначив, що Департамент охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації як орган, який зобов`язаний ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, не вжив заходів щодо повернення до бюджету безпідставно сплачених коштів ПДВ в сумі 133188 грн., що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом з метою захисту порушеного права та інтересів держави.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В частині 1 статті 203 Цивільного кодексу України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В свою чергу, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Суд першої інстанції в оскарженому рішенні обґрунтовано послався на те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, до пункту 71 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, який викладено у такій редакції: «Тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. У разі здійснення операцій, звільнених відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій. Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених починаючи з 17 березня 2020 року».

Договір №1/СОVID-19від 02.04.2020 року між Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської облдержадміністрації та КП "Обласний аптечний склад" за строком укладення та виконання підпадає під дію вищенаведених приписів Податкового кодексу України. Операції з постачання дезінфікуючих засобів, які є предметом спірного договору, звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Предметом судового спору у справі № 909/757/20 прокурор визначив, зокрема, визнання недійсним п. 3.1 договору №1/СОVID-19 від 02.04.2020 року в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188,00 грн. Таким чином, прокурор просить визнати недійсним пункт договору, який стосується його ціни.

Статтею 217 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У постанові від 08.04.2021 року, справа № 922/2439/20, Верховний Суд висловив таку правову позицію: «При вирішенні спору про визнання недійсним частини договору позивач має довести, а суд встановити не тільки наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення і настання відповідних наслідків, а й «автономність» такої частини договору та можливість його повноцінного функціонування без неї.

Зважаючи на те, що пунктом 3.1 договору №1/COVID-19 від 02.04.2020 року сторони визначили ціну договору у твердій грошовій сумі (799 128,00 грн.), внаслідок визнання недійсним зазначеного пункту договору в частині нарахування податку на додану вартість в сумі 133188,00 грн. не відбудеться автоматичне зменшення ціни договору, яка була погоджена сторонами при його укладенні.

В силу положень статті 638 Цивільного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В статті 180 Господарського кодексу України деталізовано істотні умови господарського договору. Зокрема, за її приписами зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

З аналізу наведених норм законодавства випливає, що сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

В такий спосіб, оскільки пункт договору в частині включення в оплату податку на додану вартість містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору, то договір не може бути визнаний недійсним в цій частині.

Наведені правові висновки сформував Верховний Суд у постановах від 12.03.2018 у справі №910/22319/16, від 08.08.2019 у справі №911/1626/18, від 08.04.2021 року у справі №922/2439/20.

За приписами частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даному спорі сторони під час укладення спірного договору досягли згоди щодо ціни договору (включаючи податок на додану вартість), позивач прийняв поставлений відповідачем товар та оплатив його за обумовленою в договорі ціною.

Зважаючи на те, що спірний пункт 3.1 договору стосується ціни, як істотної умови договору, тому в цій частині договір не може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту 3.1 договору № 1/COVID-19 в частині його ціни.

Враховуючи вищеописані мотиви відмови у задоволенні позову про визнання недійсним пункту 3.1 договору № 1/COVID-19 від 02.04.2020 року між Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації та КП «Обласний аптечний склад» (в частині включення у ціну договору ПДВ в сумі 133188 грн.), колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні похідної позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 133188,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що узгоджена сторонами вартість товару згідно з договором становить 665940,00 грн. та 133188,00 грн. ПДВ є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам у справі.

Фактично скаржник наводить власне тлумачення змісту оспореного ним п.3.1 договору, застосовуючи арифметичну дію віднімання від узгодженої сторонами ціни договору 799 128,00 грн. суми ПДВ - 133188,00 грн.

Інші аргументи апелянта не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2021 року у справі №909/757/20.

Відповідно до ч.1, 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Відповідно до ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури за № 15-953вих-21 від 07.06.2021 року (вх. № 01-05/1998/21 від 10.06.2021 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.05.2021 року у справі № 909/757/20 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя В.М. Гриців

Суддя О.І. Матущак