ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2021 справа № 914/1442/21

За позовом: Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області в інтересах держави в особі, позивача: Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача: Приватного підприємства «Амон», м. Львів,

за участю якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів,

про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

прокурора: Г.В. Лука;

позивача: М.І. Шевченко представник;

відповідача: не з`явився;

третьої особи: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області в інтересах держави в особі, позивача: Львівської міської ради до Приватного підприємства «Амон» про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності.

Ухвалою суду від 14.06.2021позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.07.2021. Ухвалою суду від 27.07.2021 розгляд справи відкладено на 16.08.2021. Ухвалою суду від 16.08.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі №914/1442/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 06.09.2021. Ухвалою суду від 06.09.2021 закрито підготовче провадження у справі № 914/1442/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.09.2021. Ухвалою суду від 20.09.2021 відкладено розгляд справи на 11.10.2021.

В судовому засіданні прокурор та представник позивача надали пояснення у справі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок незаконного вибуття приміщення із комунальної власності, було порушено права, майнові інтереси законного власника майна територіальної громади міста Львова. Відтак, прокурор та позивач у справі просять витребувати з приватної власності приватного підприємства «АМОН» нежитлові приміщення за адресою: м.Львів, вулиця Володимира Великого, 67а та скасувати державну реєстрацію права приватної власності приватного підприємства «АМОН» на нежитлові приміщення за адресою: м.Львів, вул. Володимира Великого, 67а з одночасним припиненням права приватної власності приватного підприємства «АМОН» та закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 101) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

В судове засідання 11.10.2021 представник відповідача не з`явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом. Причини неявки в судове засідання не повідомив. Вимог ухвали суду від 14.06.2021 не виконав.

Поштова кореспонденція суду надсилалась на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 79024, м. Львів, вул. Промислова, 45. Однак вказана поштова кореспонденція була повернута відділенням поштового зв`язку з відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Інша адреса відповідача суду не відома.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема Позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того частиною пунктом 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п. 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі «Красношапка проти України»).

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Таким чином, відсутність будь-яких заяв або клопотань відповідача, з урахуванням направлення судом на адресу відповідача копій ухвал у справі, свідчить про незацікавленість відповідача у розгляді справи.

В судовому засіданні 11.10.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представника прокуратури та позивача, присутніх в судовому засіданні, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, будівля Г-1 за адресою м.Львів, вул.В.Великого,67а згідно із реєстраційним посвідченням від 07.03.2002 та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №9401312 від 23.12.2005 (присутні в матеріалах справи) в цілому - 442,5 кв.м зареєстрована на праві комунальної власності за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради (копію поверхового плану від 16.04.2002 долучено до матеріалів справи).

Приміщення пл.410,3 кв.м в будівлі Г-1 були об`єктом оренди згідно із договором оренди нерухомого майна №Ф-2046-4 від 30.04.2004, укладеного із Збирко С.М. та 17.01.2006 перейшли у власність Збирка С.М. відповідно до договору №1349 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу.

Таким чином невідчуженими, у комунальній власності залишились 32,2 кв.м будівлі Г-1 (442,5кв.м-410,3кв.м), які 27.04.2004 зареєстровані на праві комунальної власності в реєстрі прав власності. При співставленні поверхового плану від 16.04.2002 та технічного паспорта інвентарний номер 583 від 17.10.2003 випливає, що дані 32,2 кв.м будівлі Г-1 становлять собою приміщення під інд.31 та 32. Відповідні нежитлові приміщення, які згідно із техпаспортом 2008 року становлять приміщення під інд.31 та 32 заг.пл.34,3 кв.м за адресою м.Львів вул.В.Великого,67а Львівською міською радою не відчужувались та були об`єктом оренди згідно із договором оренди нерухомого майна Ф-10358-16 від 26.12.2016, укладеним із Головним управлінням національної поліції у Львівській області (припинений 16.03.21), раніше згідно з договором Ф-6752-8 від 11.11.2008 із Франківським РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області.

Як зазначає прокурор, в ході моніторингу даних сайту ДП «Сетам» встановлено, що на електронні торги виставлено нежитлові приміщення заг.пл.34,3 кв.м (літ.№31 пл.17.1кв.м, літ.№32 пл. 17,2кв.м) за адресою: м.Львів, вул.Володимира Великого,67а, номер лоту:476300 дата проведення торгів 11.05.2021.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що 26.02.2021 зареєстровано право приватної власності ПП «АМОН», на нежитлові приміщення загальною площею 34, 3 кв.м: літ. 31 площею 17,1 кв.м; літ. 32 площею 17,2 кв.м, за адресою: м.Львів, вул.Володимира Великого, 67а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Згідно інформаційної довідки підстава державної реєстрації: свідоцтво про право власності від 26.03.2001 та розпорядження Франківської районної №351 від 28.03.2001.

До матеріалів реєстраційної справи долучено наступні документи:

- Довідку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №1/7982 від 18.12.2020, про те, що згідно матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 нежитлові приміщення під літ. 31 пл.17, 1 кв.м. та 32 пл.17, 2 кв.м., загальною площею 34, 3 кв.м. по вул. В.Великого, 67а у м.Львові зареєстровані за ПП «АМОН» на підставі свідоцтва про право власності, виданого Франківською районною адміністрацією ЛМР згідно розпорядження №351 від 26.03.2001 та зареєстрованого в ЛМБТІ за №1385 від 06.04.2001;

- Технічний паспорт на нежитлові приміщення за адресою вул. В.Великого, 67а у м Львові, складений 21.05.2014, на якому вказано, що інвентарний №584;

- Розпорядження Франківської районної адміністрації ЛМР №351 від 28.03.2001 «Про оформлення права власності на нежитлові приміщення по вул.В.Великого, 67а», яким оформлено право власності ПП «АМОН» на нежитлові приміщення під літ. 31 площею 17, 1 кв.м., під літ.32 площею 17, 2 кв.м., загальною площею 34, 3 кв.м. на вул. В.Великого, 67а. Згідно вказаного розпорядження таке прийнято, зокрема, з урахуванням рішень Львівського міськвиконкому №32 від 05.02.99 та №351 від 02.07.99;

- Свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення площею 34, 3 кв.м. за адресою м.Львів, вул.В.Великого, 67а, видане на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації ЛМР №351 від 28.03.2001;

- Акт приймання-передачі від 21.10.1996 між ВАТ Універмаг «Львів» та ПП «АМОН», згідно якого ВАТ Універмаг «Львів» передав, а ПП «АМОН» прийняв приміщення, яке є предметом договору від 21.10.1996, а саме під літ. 31 площею 17,1 кв.м. та під літ.32 площею 17, 2 кв.м. загальною площею 34, 3 кв.м, які обладнані окремим входом та знаходяться в будівлі №67 а по вул.В.Великого у м.Львові.

Згідно інформації ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №14.51/04-16-1604вих-21 від 06.05.2021 та №2046 від 14.05.2021:

- ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 18.12.2020 не видавалась ПП «АМОН» довідка за №1/7985 по нежитлових приміщеннях, площею 34, 3 кв.м., що знаходяться за адресою м.Львів, вул.В.Великого, 67а; ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 24.11.2020 за №2/7982 видавалась довідка по квартирі №2 в будинку №25 по вул.Глибокій в м.Львові;

- 21.05.2014 технічний паспорт на нежитлові приміщення за адресою вул.В.Великого, 67а у м.Львові не виготовлявся;

- за інвентарним №584 у відділі технічної та юридичної інформації БТІ Обліковуються інвентаризаційні справи за адресами: м. Львів, вул. Шкрібляків, №№4-14, м.Львів, вул.Кобринської, №№1-21, м.Львів, вул.Боткіна, №№1-13, м.Львів, вул.Грабянки, №№1-10;

- Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, що знаходяться на вул.В.Великого, 67 а у м.Львові за ПП «АМОН» в БТІ не проводилась, запис про проведену реєстрацію за ПП «АМОН» в реєстрову книгу за №1385 від 06.04.2001 не вносився.

Згідно інформації Франківської районної адміністрації ЛМР №35-вих-39598 від 14.05.2021, районною адміністрацією не приймалось розпорядження №351 від 28.03.2001 «Про оформлення права власності на нежитлові приміщення по вул. В.Великого, 67а», і не видавалось свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення площею 34, 3 кв.м. за адресою м.Львів, вул. В.Великого, 67а на підставі зазначеного розпорядження.

Також, згідно вказаної інформації адміністрації встановлено, що розпорядження №351 приймалось у 2001 році 26 березня «Про згоду від імені неповнолітньої дитини на продаж (обмін) квартири №7 на вул. Науковій, 68», а також надано інформацію про 7 розпоряджень, прийнятих 28.03.2001, серед яких немає розпорядження про оформлення права власності на нежитлові приміщення по вул. В.Великого, 67а.

В Реєстрі прав власності на нерухоме майно наявна реєстрація права комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради на будівлю Г-1 пл.32,3 кв.м за адресою м.Львів, вул.Володимира Великого, 67 а, зареєстрованою 27.04.2004 на праві комунальної власності, номер запису 1880 в книзі 7, реєстраційний №5631717, дата державної реєстрації 27.04.2004.

Право комунальної власності на вказане майно також підтверджується реєстраційним посвідченням від 07.03.2002 на будівлю по вул.В.Великого, 67а в цілому та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №9401312.

Проаналізувавши документи встановлено, що нежитлові приміщення заг.пл.34,3 кв.м за адресою м.Львів, вул.Володимира Великого, 67а, які зареєстровані на праві власності за ПП «АМОН» є будівлею Г-1 пл.32,3 кв.м за адресою м.Львів, вул.Володимира Великого, 67 а, зареєстрованою 27.04.2004 на праві комунальної власності, номер запису 1880 в книзі 7, реєстраційний №5631717, дата державної реєстрації 27.04.2004, підстава: рішення виконкому Львівської обласної ради народних депутатів №728 від 27.12.1991.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, за фактом незаконної реєстрації права приватної власності на майно, що перебуває у комунальній власності Львівської міської ради, 27.04.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 внесено відомості про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.190 КК України та розпочато досудове розслідування.

Також, згідно інформації УКВ ЛМР, встановлено, що будівля Г-1 пл.32,3 кв.м за адресою м.Львів, вул. Володимира Великого, 67а була об`єктом оренди згідно із договором оренди нерухомого майна Ф -10358-16 від 26.12.2016, укладеним із Головним управлінням національної поліції у Львівській області (припинений 16.03.21), раніше згідно з договором Ф-6752-8 від 11.11.2008 із Франківським РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області.

Таким чином, як зазначає позивач, наявні підстави вважати, що нежитлові приміщення заг.пл.34,3 кв.м за адресою м.Львів, вул.Володимира Великого,67а, які зареєстровані на праві власності за ПП «АМОН» вибули з комунальної власності незаконно, що стало підставою для звернення з позовом до суду про витребування з приватної власності приватного підприємства «АМОН» до комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення загальною площею 34, 3 кв.м.: літ. 31 площею 17,1 кв.м.; літ. 32 площею 17,2 кв.м., за адресою м.Львів, вулиця Володимира Великого, 67а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та скасування державної реєстрації права приватної власності приватного підприємства «АМОН» на нежитлові приміщення загальною площею 34, 3 кв.м.: літ. 31 площею 17,1 кв.м.; літ. 32 площею 17,2 кв.м., за адресою м.Львів, вул. Володимира Великого, 67а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) з одночасним припиненням права приватної власності приватного підприємства «АМОН» та закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Щодо представництва Франківської окружної прокуратури міста Львова інтересів держави в особі Львівської міської ради, то прокурор зазначає наступне.

Львівська міська рада як компетентний орган, який знав про порушення інтересів держави, шляхом здійснення незаконної державної реєстрації права приватної власності на об`єкти комунальної власності, мав повноваження для захисту, зокрема шляхом вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення реалізації спірного майна на електронних торгах, звернення з позовною заявою до суду, таких заходів не вживав протягом розумного строку.

Як зазначає позивач, інтереси держави потребували невідкладного захисту через зокрема можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із комунальної власності, зокрема тим, що на 11.05.2021 було призначено проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ».

Відтак, 06.04.2021 прокурор звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення реалізації спірного майна на електронних торгах ДП «СЕТАМ», яка була задоволена, а відповідно до ч.3 ст.138 ГПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Про факт вибуття з комунальної власності спірного майна та порушення права територіальної громади м.Львова на володіння, ефективне користування і розпорядження на свій розсуд і в своїх інтересах майном Львівській міській раді стало відомо щонайпізніше ще 26.04.2021, коли Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку ЛМР було отримано лист Франківської районної адміністрації ЛМР №4-35-3559 від 26.04.2021 з зазначенням того, що розпорядження на підставі зокрема якого оформлялось право власності не видавалось.

Оскільки Львівською міською заходи, зокрема, щодо забезпечення позову шляхом зупинення реалізації майна на електронних торгах не вживались (лист № 2901-вих-39727 від 14.05.2021), то Франківською окружною прокуратурою, в порядку ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», листом №14.51/04-16-1603вих-21 від 06.05.2021 повідомлено Львівську міську раду про наявність порушень та запропоновано вжити заходів з метою захисту прав останньої та листом №14.51/04-16-1804вих-21 від 17.05.2021 повідомлено про намір подати позов до господарського суду.

Відтак, суд констатує, що прокурором вжито всіх заходів для обґрунтованого представництва у цій справі, а підставою для подання ним позову в інтересах держави в особі Львівської міської ради є невжиття нею заходів забезпечення позову шляхом зупинення реалізації спірного майна на електронних торгах, яке, на думку прокурора, незаконно вибуло з комунальної власності міста.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та такі що підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

«Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 визначив, що прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до цього рішення Конституційного Суду України під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, на який покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах на захист інтересів держави.

Згідно із ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їхвиконавчі органи.

Статтями 142 Конституції України визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності (ст.143 Конституції).

Відповідно до ст.145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Як визначено в ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження та ін.

Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Право комунальної власності захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого ним органу, за винятком випадків, передбачених законом.

З урахуванням наведеного, вибуття з комунальної власності спірного майна порушує право територіальної громади м.Львова на володіння, ефективнекористування і розпорядження на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй; ослаблює економічні інтереси органу місцевого самоврядування з огляду на наповненість місцевого бюджету у разі відчуження чи розпорядження об єктами комунальної власності.

Львівська міська рада та її структурні підрозділи, у відповідності до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування в Україні та представляє територіальну громаду м. Львова, здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України, а згідно ст.60 Закону є суб`єктом права комунальної власності.

Відповідно до Положення про Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та його структури, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 07,12.2007 № 1100 зі змінами та доповненнями внесеними рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.04.2009 № 303, від 03.07.2009 № 485, від 01.04.2016 №237, від 01.11.2016 №584, від 02.12.2016 №1125, від 19.05.2017 №410, до компетенції Управління відносяться, зокрема, повноваження щодо здійснення контролю за обліком, інвентаризацією майна, що належить до комунальної власності міста, його використанням та збереженням.

Відтак, Львівська міська рада, є компетентним органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави у даній сфері.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 уточнила свої висновки, зроблені у постановах: від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та№ 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Велика палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зазначила, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо».

Доказів вжиття Львівською міською радою, як компетентного органу заходів забезпечення позову шляхом зупинення реалізації спірного майна на електронних торгах до матеріалів справи не долучено.

Розумність строку в даному випадку визначається з урахуванням того, що інтереси держави потребували невідкладного захисту через зокрема можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із комунальної власності, зокрема тим, що на 11.05.2021 було призначено проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ».

Відтак, 06.04.2021 прокурор звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення реалізації спірного майна на електронних торгах ДП «СЕТАМ», яка була задоволена, а відповідно до ч.3 ст.138 ГПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред явити позов протягом десяти днів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї /1952р./ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтею 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що держава гарантує об`єктивність, достовірність та повноту відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Одним із таких засобів захисту порушеного права є витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Як вже зазначалось, будівля Г-1 за адресою м.Львів, вул.Вол.Великого,67а згідно із реєстраційним посвідченням від 07.03.2002 та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №9401312 від 23.12.2005 (присутні в матеріалах справи) в цілому - 442,5 кв.м зареєстрована на праві комунальної власності за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради.

Приміщення пл.410,3 кв.м в будівлі Г-1 були об`єктом оренди згідно із договором оренди нерухомого майна №Ф-2046-4 від 30.04.2004, укладеного із Збирко С.М. та 17.01.2006 перейшли у власність Збирка С.М. відповідно до договору №1349 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу.

Таким чином невідчуженими, у комунальній власності залишились 32,2 кв.м будівлі Г-1 (442,5кв.м-410,3кв.м), які 27.04.2004 зареєстровані на праві комунальної власності в реєстрі прав власності.

У відповідності до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на, нерухоме майно.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

З підстав наведеного суд дійшов висновку про те, що єдиною належною підставою до вибуття нерухомого майна із власності територіальної громади м. Львова, повноваження якої, як власника, представляла Львівська міська рада, могло бути виключно рішення Львівської міської ради про таке вибуття, і лише в подальшому, таке майно могла вибувати із приватної чи колективної власності осіб, яким вона була передана, на підставі договорів.

Згідно з п. 30 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради приймається рішення щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Проте докази прийняття Львівською міською радою рішення про відчуження приміщення загальною площею 34, 3 кв.м.: літ. 31 площею 17,1 кв.м.; літ. 32 площею 17,2 кв.м., за адресою м.Львів, вулиця Володимира Великого, 67а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) в матеріалах справи відсутні.

Вищевикладене свідчить, що спірне майно вибуло з володіння власника - Львівської міської ради - поза його волею, що є підставою, відповідно до статті 387 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв`язку з чим підставною є заявления позовної вимоги про витребування майна з володіння ПП «Амон» на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд

Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

При цьому за змістом статті 388 названого Кодексу випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею іншим шляхом, ніж було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння або було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, що і має місце в спірних відносинах.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2018р. у справі №916/3727/15 зазначає, що зі змісту вказаних нормативних приписів вбачається, що лише і виключно власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Окрім того, витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст.16, ст.387 ЦК України виключно як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право.

Відповідно до п.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначає Верховний Суд у постановах від 04.06.2019р. у справі №5/112-Б-10, від 21.08.2018 у справі №902/1722/14, від 09.10.2018р. у справі №922/2621/17, виходячи з аналізу статей 387, 388 ЦК України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв. Тобто нежитлові приміщення під інд.31 та 32 заг.пл.34,3 кв.м за адресою м.Львів вул.Вол.Великого,67а вибули із володіння власника - Львівської міської територіальної громади поза його волею, що є підставою відповідно до ст.387,388 ЦК України для витребування майна з чужого незаконного володіння.

У зв`язку із наведеним, суд вважає підставною позовну вимогу про витребування з чужого незаконного володіння відповідача спірної земельної ділянки та передання її територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, а тому, позов в цій частині заявлених вимог підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Так, прокурор у даній справі другою позовною вимогою зазначив скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірні нежитлові приміщення.

Враховуючи вищевикладене, оскільки суд дійшов до висновку витребувати нежитлові приміщення загальною площею 34, 3 кв.м.: літ. 31 площею 17,1 кв.м.; літ. 32 площею 17,2 кв.м., за адресою м.Львів, вулиця Володимира Великого, 67а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) від відповідача у справі, то позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача на такі приміщення, також, підлягає до задоволення, як наслідок витребування майна з чужого незаконного володіння.

З врахуванням встановлених обставин справи, зважаючи на те, що вибуття спірного майна відбулось поза волею власника, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та такі, що підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду, надані позивачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Відповідач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих позивачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалою суду від 11.05.2021 було задоволено заяву в.о. заступника керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова про забезпечення позову та зупинено реалізацію на електронних торгах ДП "СЕТАМ" майна нежитлових приміщень загальною площею 34,3 кв.м. за адресою м.Львів вул.В.Великого, 67 а.

Частинами 7-8 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження - вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, до стягнення з відповідача підлягає 8049,50 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити в поновму обсязі.

2. Витребувати з приватної власності Приватного підприємства «Амон» до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м: літ. 31 площею 17,1 кв. м; літ. 32 17,2 кв.м, за адресою: м. Львів, вул. В.Великого, 67 а (реєстраійний номер обєкта 101).

3. Скасувати державну реєстрацію права приватної власнсоті Приватного підприємства «Амон» на нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м: літ. 31 площею 17,1 кв. м; літ. 32 17,2 кв.м, за адресою: м. Львів, вул. В.Великого, 67 а (реєстраійний номер обєкта 101) з одночасним припиненням права приватної власності приватногопідприємства «Амон» та закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

4. Стягнути з притваного підприємства «Амон» на користь Львівської обласної прокуратури суму сплаченого судового збору в розмірі 8049,50 грн та 1135,00 за подання заяви про забезпечення позову.

5. Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суд від 11.05.2021 у справі №914/1221/21 в межах строку передбаченого ч.ч. 7-8 ст. 145 ГПК України.

6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 20.10.2021.

Суддя Н.Є. Березяк