ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2021 р. м. Київ Справа № 911/2356/21

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Івасенка Ігора Анатолійовича ( АДРЕСА_1 )

до Приватного підприємства "ЕКОБУД-XXI" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., м. Вишневе, вул. Ломоносова, буд. 3)

про відшкодування шкоди у розмірі 99000,00 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Івасенко Ігор Анатолійович (далі - ФОП Івасенко І.А., позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємства "ЕКОБУД-XXI" (далі - ПП "ЕКОБУД-XXI", відповідач) про відшкодування шкоди у розмірі 99000,00 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що внаслідок порушення водієм ПП "ЕКОБУД-XXI" Правил дорожнього руху України при керуванні транспортним засобом «MAN 18», р.н. НОМЕР_1 , що належить відповідачеві, сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій завдано матеріального збитку Обслуговуючому кооперативу «Лісове озеро» (пошкоджено паркан з бетонних стовпчиків). Цивільно-правова відповідальність ПП "ЕКОБУД-XXI", як власника транспортного засобу «MAN 18», у відповідності до чинного законодавства була застрахована у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.». ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» було відшкодовано ОК «Лісове озеро» 99000,00 грн. за пошкоджене майно, у зв`язку з чим ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» має право зворотної вимоги (регресу) до ПП "ЕКОБУД-ХХІ" на суму 99000,00 грн. 14.05.2021 р. між Фізичною особою-підприємцем Івасенком Ігорем Анатолійовичем та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» було укладено договір № 1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» до ПП «ЕКОБУД- ХХІ» перейшло до Фізичної особи-підприємця Івасенка Ігоря Анатолійовича, у зв`язку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду і просить відшкодувати шкоду у розмірі 99000,00 грн., заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також 2270,00 грн. судового збору та 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, а також заявлене позивачем клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, зважаючи на заявлену у даному спорі ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа за поданою Фізичною особою-підприємцем Івасенком Ігорем Анатолійовичем позовною заявою до Приватного підприємства "ЕКОБУД-XXI" про відшкодування шкоди у розмірі 99000,00 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 16.08.2021 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи № 911/2356/21 постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 ГПК України до заяв по суті справи належать відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив.

Відзиву на позов або будь-яких інших заперечень чи пояснень по суті спору відповідачем до справи подано не було. Водночас, учасники процесу про судовий розгляд справи були повідомлені належно в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

З огляду на зазначене, у відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.08.2017 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) АМ/0860308, забезпечений транспорт «MAN 18», р.н. НОМЕР_1 .

Як слідує з позову, 13.03.2018 р. приблизно о 16:00 в с. Рожівка по вул. Берегова, 13 сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю транспортного засобу «MAN 18», р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Nooteboom OD 04-TS», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який на момент ДТП перебував у трудових відносинах з Приватним підприємством "ЕКОБУД-ХХІ" та при виконанні службових обов`язків допустив наїзд на перешкоду у вигляді паркану з бетонних стовпчиків, який належить ОК «Лісове озеро».

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.04.2018 р. у справі № 361/1891/18, у скоєнні ДТП та у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП, визнано винним водія ОСОБА_2 , що працює водієм ТОВ «Моноліт Спецбуд», який керував транспортним засобом «MAN 18», р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Nooteboom OD 04-TS», р.н. НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки та стан транспортного засобу, не дотримався Правил дорожнього руху, в результаті чого допустив наїзд на перешкоду у вигляді паркану з бетонних стовпчиків.

За змістом вказаної постанови винність дій ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, підтверджується матеріалами справи, зокрема, схемою до протоколу огляду місця ДТП від 13.03.2018 р., поясненнями ОСОБА_3 .

Поряд з цим, як стверджує позивач у даній справі, ОСОБА_2 на момент ДТП працював водієм ПП "ЕКОБУД-ХХІ", що підтверджується витягом з трудової книжки НОМЕР_3 (запис № 27).

ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.», згідно з умовами Полісу ОСЦПВВНТЗ № АМ/0860308, було сплачено страхове відшкодування ОК «Лісове озеро» в розмірі 99000,00 грн., що підтверджується страховими актами № 18.59.0860308-207 від 24.07.2018 р., 18.59.0860308-207/1 від 09.08.2018 р. та платіжними дорученнями № 6122 від 24.07.2018 р., № 6505 від 09.08.2018 р.

На переконання позивача, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 на момент ДТП працював водієм ПП "ЕКОБУД-ХХІ", і останнім не було перевірено відповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, то ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» має право зворотної вимоги (регресу) до ПП "ЕКОБУД-ХХІ" на суму 99000,00 грн.

Поряд з цим, 14.05.2021 р. між Фізичною особою-підприємцем Івасенком Ігорем Анатолійовичем та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» було укладено договір № 1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги в розмірі 99000,00 грн. від Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» до ПП "ЕКОБУД- ХХІ" перейшло до Фізичної особи-підприємця Івасенка Ігоря Анатолійовича.

Згідно Додатку № 1 до договору № 1/АК про відступлення права вимоги від 14.05.2021 р. (реєстр прав вимог, що передаються за договором з переліком договорів страхування, інформації щодо боржників із зазначенням суми боргу) серед переданих за договором вимог зазначено страхувальника ОСОБА_1 (РС/18.59.080308-207/1), дата випадку 13.03.2018 р., боржник - ОСОБА_2 з сумою боргу в розмірі 99000,00 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

ФОП Івасенком Ігорем Анатолійовичем було надіслано на адресу ПП "ЕКОБУД- ХХІ" претензію № 207/207/1/ААК від 27.07.2021 р. про відшкодування збитків в порядку регресу на суму 99000,00 грн.

Оскільки відповіді на вказану претензію позивач не отримав, завдані відповідачем збитки останній не відшкодував, позивач і звернувся до суду з даним позовом та зазначив, що відповідно до положень ст.ст. 512, 514, 516, 1172 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу майнову шкоду в розмірі 99000,00 грн.

Оцінивши доводи сторін та обставини справи у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

При цьому, з аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Так, ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст.1187 Цивільного кодексу України.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі № 910/14685/17 від 05.05.2018 р.

Таким чином, з урахуванням правової позиції, визначеної Верховним Судом, можна констатувати, що для застосування ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України необхідно дотримання наступних умов: 1) особа, яка керувала транспортним засобом і з вини якої сталася дорожньо-транспортна пригода, має перебувати у трудових відносинах з власником транспортного засобу на підставі трудового договору або контракту; 2) роботодавець особи, яка керувала транспортним засобом і з вини якої сталася дорожньо-транспортна пригода, має на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіти таким транспортним засобом; 3) особа, з вини якої сталася дорожньо-транспортна пригода, має виконувати свої трудові (службові) обов`язки в момент вчинення такої дорожньо-транспортної пригоди.

Слід зазначити, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Поряд з цим, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач будь-яких заперечень проти позову чи доказів здійснення відшкодування шкоди на користь позивача не надав.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Слід зазначити, що матеріали справи не містять достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ПП "ЕКОБУД-ХХІ" є власником транспортного засобу «MAN 18», р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Nooteboom OD 04-TS», р.н. НОМЕР_2 , на якому було скоєно дорожньо-транспортну пригоду, або ж на іншій правовій підставі володіє ним.

Водночас, постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.04.2018 р. у справі № 361/1891/18 не встановлено факту вчинення даного ДТП за участю ОСОБА_2 саме у зв`язку з виконанням ним службових (трудових) обов`язків як працівника ПП "ЕКОБУД-ХХІ", оскільки в зазначеній постанові вказано, що ОСОБА_2 працює водієм ТОВ «Моноліт Спецбуд».

Також, як зазначалось вище, у Додатку № 1 до договору № 1/АК про відступлення права вимоги від 14.05.2021 р. зазначено страхувальника ОСОБА_1 (РС/18.59.080308-207/1), дата випадку 13.03.2018 р., боржник ОСОБА_2 з сумою боргу в розмірі 99000,00 грн.

При цьому, жодних доказів наявності будь-якого зв`язку між ПП "ЕКОБУД-ХХІ" та ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Отже, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що автомобіль «MAN 18», р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом «Nooteboom OD 04-TS», р.н. НОМЕР_2 , на будь-якій правовій підставі належить саме підприємству відповідача, як і того, що водій транспортного засобу, якого було визнано винним у ДТП, виконував на момент його скоєння службові обов`язки саме як працівник ПП "ЕКОБУД-ХХІ".

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Івасенка Ігора Анатолійовича у даній справі є недоведеними, необґрунтованими і такими, що не підтверджуються наявними матеріалами справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Івасенка Ігора Анатолійовича у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів позивача була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності з приписами частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на оплату правничої допомоги адвоката покладаються на позивача у разі відмови йому у позові.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються у даній справі на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Івасенка Ігора Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ) до Приватного підприємства "ЕКОБУД-XXI" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., м. Вишневе, вул. Ломоносова, буд. 3) про відшкодування шкоди у розмірі 99000,00 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити у повному обсязі.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складене 18.10.2021 р.

Суддя В.М. Бабкіна