РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.10.2021Справа № 910/6349/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Київгаз"

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

про стягнення 69 023 135,35 грн.

Представники сторін:

від позивача: Куксенко П.Р., довіреність № Д-131/20 від 21.12.2020;

від відповідача: Комісар С.П., довіреність № 25/11/20-26 від 25.11.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У 2019 році Акціонерне товариство "Київгаз" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про стягнення 69 023 135,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП "Київтеплоенерго" несвоєчасно виконало взяте на себе зобов`язання за Договором №295907 від 30.04.2018 з оплати послуги з розподілу природного газу на загальну суму 60 423 916,60 грн., отриманої у грудні 2018 року - квітні 2019 року, що стало підставою для нарахування відповідачу пені на підставі п. 8.2 договору та 3% річних.

16.09.2019 позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв`язку зі сплатою відповідачем суми основного боргу, тому позивач просив суд стягнути з КП "Київтеплоенерго" пеню у розмірі 10 324 067,15 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 140 745,22 грн. та 3% річних у розмірі 869 562,53 грн.

08.11.2019 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що останнім допущено арифметичну помилку у розрахунках загальної суми пені та 3% річних. Отже, позивач просив суд стягнути з відповідача 12 412 257,05 грн., в тому числі: 10 395 020,79 грн. - пені за період з 10.06.2018 по 06.09.2019, 1 140 745,22 грн. - інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по березень 2019 року та 876 491,04 грн. - 3% річних за період з 10.06.2018 по 06.09.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Київгаз" пеню в розмірі 5 000 000,00 грн., 3% річних в розмірі 876 491, 04 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 140 745,22 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13.05.2021 касаційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі № 910/6349/19 скасовано, справу № 910/6349/19 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

18.05.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 910/6349/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 прийняти справу № 910/6349/19 до свого провадження суддею Грєховою О.А., підготовче засідання призначено на 14.06.2021.

04.06.2021 представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка обґрунтована необхідністю врахування вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 13.05.2021. Отже, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 7 369 825,91 грн., 3% річних у розмірі 617 354,28 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 488 125,17 грн.

11.06.2021 представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 14.06.2021 представники сторін з`явились.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд визнає її такою, що подана з дотриманням приписів чинного процесуального законодавства, зокрема положень ч. 5. ст. 46, ст. 170 ГПК України, тому, суд приймає до розгляду заяву позивача та визначає ціну позову з її урахуванням.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 19.07.2021.

06.07.2021 представником позивача подано заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності та розрахунок до заяви про зменшення розміру позовних вимог.

15.07.2021 представником відповідач подано письмові пояснення з урахуванням правових висновків Верховного Суду.

У судове засідання 19.07.2021 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 02.08.2021.

У судове засідання 02.08.2021 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 06.09.2021.

06.09.2021 представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 20.09.2021.

У судове засідання 20.09.2021 представники сторін з`явились.

За результатами розгляду клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, заслухавши пояснення представників сторін, судом не встановлено обставин відсутності між сторонами спору, які у відповідності до приписів ст. 231 ГПК України є підставою для закриття провадження у справі, в зв`язку з чим, судом відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

У підготовчому засіданні, призначеному на 20.09.2021, суд вчинив всі дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Частиною 6 статті 183 ГПК України передбачено, що якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у підготовчому засіданні 20.09.2021 надали письмову згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Зважаючи на наведене, за результатами підготовчого засідання, призначеного на 27.09.2021, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 20.09.2021 судом розпочато розгляд справи по суті.

За результатами судового засідання, судом оголошено перерву до 11.10.2021.

У судове засідання 11.10.2021 представники сторін з`явились.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 11.10.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

На офіційному сайті АТ «Київгаз» опубліковано публічний договір розподілу природного газу (https://kyivgaz.ua/publichnij-dogovir.html), відповідно до пункту 1.3. якого цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема, надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунку Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. (т.1, а.с. 22-38).

02.05.2018 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - відповідач, споживач) на адресу Акціонерного товариства «Київгаз» (далі - позивач, оператор ГРМ) подало заяву про приєднання до умов вказаного публічного договору.

Таким чином, з травня 2018 року відповідач отримує послуги з розподілу природного газу на підставі публічного договору, укладеного з АТ «Київгаз».

На вимогу відповідача на його адресу позивачем було надано роздрукований примірник публічного договору розподілу природного газу від 30.04.2018 року за №295907 (далі - Договір).

Також, у подальшому відповідачем, у зв`язку зі збільшенням об`єктів, подавались заяви - приєднання до публічного договору, а саме - 01.08.2018 та 01.10.2018.

Згідно з пунктом 2.1 Договору оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, які визначені цим договором.

У відповідності до пункту 6.4 Договору оплата вартості послуг з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до 01 числа розрахункового періоду. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводяться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг з урахуванням раніше перерахованих коштів. Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який є побутовим, до 05 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка оператора ГРМ. Оплата здійснюється виключно грошовими коштами на поточний рахунок оператора ГРМ. Дата оплати визначається датою, на яку були зараховані кошти на рахунок оператора ГРМ. Споживач має право здійснювати оплату за договором розподілу природного газу через банківську платіжну систему, онлайн-переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу оператора ГРМ та в інший не заборонений законодавством спосіб.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

На виконання умов договору у період з травня 2018 року по квітень 2019 року включно позивач надав, а відповідач прийняв послугу з розподілу природного газу на загальну суму 443 104 395, 57 грн., що підтверджується актами прийому-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою та відповідачем не заперечувалось.

Однак, станом на 11.05.2019 у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за договором у відповідача виникла перед позивачем заборгованість за отримані у період з грудня 2018 року по квітень 2019 року послуги з розподілу природного газу у розмірі 60 423 916, 60 грн.

Після звернення позивача до суду з позовом у даній справі, відповідачем здійснено оплату за надані послуги у спірному періоді в повному обсязі, що сторонами не заперечується.

Відтак, враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, позивачем, з урахуванням поданої 04.06.2021 заяви про зменшення розміру позовних вимог, нараховані та заявлені до стягнення з відповідача у даній справі 7 369 825,91 грн. пені, 617 354,28 грн. 3% річних та 3 488 125,17 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Київгаз" пеню в розмірі 5 000 000,00 грн., 3% річних в розмірі 876 491,04 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 140 745,22 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13.05.2021 касаційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі № 910/6349/19 скасовано, справу № 910/6349/19 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Верховний Суд, скасовуючи судові акти попередніх судових інстанцій та скеровуючи справу на новий розгляд, у своїй постанові зазначив: «Так скаржник не оскаржує висновок щодо правильності застосування до спірних правовідносин сторін Порядку № 256, однак вказує, що апеляційний суд дійшов суперечливих висновків щодо наявних у матеріалах справи доказів з приводу здійснення оплати наданих за договором послуг з процедурою, визначеною цим Порядком.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) також зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій, соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

З урахуванням викладеного, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, виконання грошового зобов`язання за цим договором в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормативно-правовими актами (аналогічні правові висновки викладені в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 10.07.2019 у справі №913/334/18, від 24.09.2019 у справі № 927/894/18).

Зазначене дає підстави для висновку, що розрахунок за послуги з розподілу природного газу на підставі Порядку №256 є розрахунком за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. При цьому, Порядком № 256 фактично визначено інший порядок розрахунків за поставлений природний газ (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), ніж передбачений сторонами в договорі.

Таким чином, відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків у частині, яка сплачується за рахунок субвенцій, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), що, по суті, усуває відповідача від виконання зобов`язання в частині гарантованих державою та, як наслідок, унеможливлює застосування до нього наслідків неналежного виконання зобов`язання (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 904/2732/18, від 14.07.2020 у справі № 923/1064/18, від 05.03.2020 у справі № 926/19/19).

Разом з тим, апеляційний суд зазначив, що необхідним під час розгляду справи є з`ясування того, яку частину оплати за надані послуги з розподілу природного газу у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; який розмір вартості послуг з розподілу природного газу відповідач-споживач здійснив у спосіб проведення взаєморозрахунків через процедуру, визначену Порядком №256, чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення, чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що розрахунок за отримані у грудні 2018 року-квітні 2019 року послуги з розподілу природного газу було здійснено відповідачем у травні-серпні 2019 року згідно з Порядком № 217 та власними коштами. Відповідна інформація відображена в "Інформації про надходження коштів на рахунки АТ "Київгаз" за період з 13.05.2019 по 30.08.2019.

Доказів протилежного (платіжних доручень із зазначенням у призначенні платежу "постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256") відповідачем суду не надано, а тому у суду відсутні підстави для висновку про те, що будь-які кошти у спірному періоді сплачувались на виконання Порядку №256. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, яка сума субвенцій з державного бюджету була виділена йому для проведення розрахунків у даному періоді за механізмом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, доказів на підтвердження виконання відповідачем обов`язків, передбачених пунктом 3 розділу ІІ Порядку проведення органами Казначейства розрахунків, передбачених пунктом 8-1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, та взаємодії учасників розрахунків.

Отже, відповідач (споживач) у спірному періоді не здійснював сплату вартості отриманих послуг у спосіб проведення взаєморозрахунків через процедуру, визначену Порядком № 256, що виключало б можливість застосування до відповідача відповідальності за неналежне виконання зобов`язання з оплати наданих послуг розподілу природного газу на суму наданих субвенцій.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується з доводами скаржника, що у вказаних висновках апеляційний суд суперечить сам собі.

Так, вказуючи на відсутність у матеріалах справи платіжних доручень із зазначенням у призначенні платежу "постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256", тобто доказів проведення розрахунків між сторонами на підставі такого Порядку № 256, апеляційний суд у наступній частині постанови, у якій мотивує відхилення доводів відповідача стосовно прострочення кредитора вказує на те, що ним не доведено неможливості перерахування коштів, про які він наголошує, на реквізити, зазначені у договорі, або на рахунок, на який відповідачем сплачувалися кошти по постанові КМУ №256 у квітні 2019 року, зазначений у платіжних дорученнях №33 від 19.04.2019 та №34 від 26.04.2019.

При цьому у тексті оскаржуваної постанови відсутні висновки суду стосовно того, чи вважає він такі платіжні доручення належними доказами проведення розрахунків за Порядком № 256, чи ні. Проте, оскільки у одній частині постанови суд зазначає про відсутність доказів проведення розрахунків за таким Порядком, а у іншій вказує на те, що відповідно до постанови КМУ №256 у квітні 2019 року відповідач здійснив оплату за платіжними дорученнями №33 від 19.04.2019 та №34 від 26.04.2019 - першочерговим є встановлення того, чи є такі платіжні доручення належними доказами проведення розрахунків між сторонами за Порядком № 256.

Верховний Суд з огляду на суперечливість зазначених висновків апеляційного суду не сприймає в якості оцінки цих платіжних доручень висновки суду про те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, яка сума субвенцій з державного бюджету була виділена йому для проведення розрахунків у даному періоді за механізмом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, доказів на підтвердження виконання відповідачем обов`язків, передбачених пунктом 3 розділу ІІ Порядку проведення органами Казначейства розрахунків, передбачених пунктом 8-1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, та взаємодії учасників розрахунків.

Разом з тим, оскільки, у випадку застосування положень Порядку № 256, відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків у частині, яка сплачується за рахунок субвенцій, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), що, по суті, усуває відповідача від виконання зобов`язання в частині гарантованих державою та, як наслідок, унеможливлює застосування до нього наслідків неналежного виконання зобов`язання, дослідження цих доказів є важливим та першочерговим для правильного вирішення спору у цій справі.

Відповідно до положень ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Верховний Суд звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів ст. 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

Водночас, вказані докази не можуть бути досліджені Верховним Судом в силу меж перегляду справи судом касаційної інстанції і взагалі унеможливлюють здійснення касаційного перегляду справи по суті заявлених вимог, однак оцінка викладених вище обставин та доводів є необхідною для правильного вирішення спору по суті, у зв`язку з чим постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів в частині задоволення позову підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, Верховний Суд не здійснює висновок щодо застосування Порядку № 256 у випадках в умовах проведення розрахунків на підставі Порядку № 256, після втрати чинності постановою КМУ від 11.01.2005 № 20, оскільки судами однозначно не встановлено чи було здійснено розрахунок за спірним договором з використанням Порядку № 256, зокрема, за платіжними дорученнями №33 від 19.04.2019 та №34 від 26.04.2019.

Що ж до доводів касаційної скарги про те, що суди безпідставно не врахували аргументи відповідача щодо прострочення кредитора (позивача) у вигляді ухилення від проведення розрахунків за рахунок державної субвенції на відшкодування наданих населенню пільг та субсидій за Порядком № 256, що стало наслідком помилкового незастосування приписів ст. 613 ЦК України, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 4 вказаної статті, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Разом з тим, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, необхідним під час розгляду цієї справи є з`ясування того, яку частину оплати за надані послуги з розподілу природного газу у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; який розмір вартості послуг з розподілу природного газу відповідач-споживач здійснив у спосіб проведення взаєморозрахунків через процедуру, визначену Порядком № 256, чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення, чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.

Оскільки свою касаційну скаргу відповідач в частині незастосування ст. 613 ЦК України обґрунтовує також за платежами на суму 35 000 000,00 грн. за платіжними дорученнями №33 від 19.04.2019 та №34 від 26.04.2019, судові рішення в частині не дослідження яких скасовуються Верховним Судом, то касаційна скарга в цій частині також підлягає до задоволення, а судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки висновок щодо прострочення прийняття кредитором (позивачем) належного виконання зобов`язання за договором з урахуванням Порядку № 256, напряму залежить від того, який розмір вартості послуг з розподілу природного газу відповідач здійснив у спосіб проведення взаєморозрахунків через процедуру, визначену Порядком №256, чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення.

Крім цього Верховний Суд звертає увагу на те, що з урахуванням заяв позивача про зменшення позову від 16.09.2019 та про збільшення позовних вимог від 08.11.2019, позивач просив суд стягнути з відповідача 12 412 257, 05 грн., в тому числі: 10 395 020, 79 грн. - пені за період з 10.06.2018 по 06.09.2019, 1 140 745, 22 грн. - інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по березень 2019 року та 876 491, 04 грн. - 3% річних за період з 10.06.2018 року по 06.09.2019 року.

Тобто періодом прострочення в даному випадку, за який позивач просить стягнути відповідні суми, є період з 10.06.2018 по 06.09.2019, у зв`язку з чим дослідженню підлягають докази, які підтверджують/не підтверджують належне виконання відповідачем умов договору в частині оплати наданих позивачем послуг за такий період.

Що ж до підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме не врахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 та від 15.07.2019 у справі № 905/600/18, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Відтак, оскільки судові рішення у справі № 910/6349/19 в частині задоволення позову підлягають скасуванню у зв`язку з тим, що судами обох інстанцій не досліджено наявності/відсутності обставин розрахунку між сторонами із застосування положень Порядку № 256, тобто щодо основної заборгованості, судові рішення про стягнення з відповідача на користь позивача передбачених ст. 625 ЦК України сум вже самі по собі підлягають скасуванню, оскільки зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, тому що застосування Порядку № 256 по суті, усуває відповідача від виконання зобов`язання в частині гарантованих державою та, як наслідок, унеможливлює застосування до нього наслідків неналежного виконання зобов`язання, зокрема, передбачених ст. 625 ЦК України.

Крім цього, за висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, ст. 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Так само і у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 викладено висновок про те, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, суди обох інстанцій стягнули пеню та 3% річних за період з 10.06.2018 по 06.09.2019, а суму інфляційних втрат - за період з грудня 2018 року по березень 2019 року, тобто за різні періоди.

Колегія суддів звертає увагу на висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 у п. 28, відповідно до якого при з`ясуванні підставності нарахування кредитором інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України судам належить визначити конкретну дату (подію), з настанням якої пов`язується строк виконання грошового зобов`язання; дослідити обставини виконання зобов`язання боржником (борг погашався частинами чи однією сумою у повному обсязі) та з`ясувати період у часі, упродовж якого мало місце прострочення боржника у виконанні зобов`язання перед кредитором.

Таким чином, з урахуванням того, що суми заявлених до стягнення пені та 3% річних судами було стягнуто за більший період (з 10.06.2018 по 06.09.2019), ніж суму інфляційних втрат (з грудня 2018 року по березень 2019 року), суди обох інстанцій повинні були врахувати положення ст. 625 ЦК України, відповідно до яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Проте місцевий та апеляційний господарські суди зазначеного не врахували, у зв`язку з чим не дослідили наданий позивачем розрахунок сум інфляційних втрат з урахуванням часу прострочення (від конкретної дати, з якої почалося порушення грошового зобов`язання та до дати, станом на яку борг погашався частинами чи однією сумою у повному обсязі), не врахували коли відповідні суми основного боргу були погашені відповідачем, та не встановили чи здійснений розрахунок сум інфляційних втрат позивачем з виключенням місяців, коли була дефляція, або відповідний розрахунок сум інфляційних втрат не змінювався від дати подачу позову, з урахуванням положень ст. 14 ГПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Що ж до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо права суду зменшити нараховані відсотки річних за ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає таке.

У розглядуваній справі ВП ВС зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку ВП ВС дійшла з урахуванням того, що у справі умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також пунктом 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

При цьому ВП ВС зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

Таким чином, по-перше, як помилково стверджує скаржник, ВП ВС не зазначала про можливість зменшення інфляційних втрат. По-друге, відповідне зменшення відсотків річних ВП ВС допустила з урахуванням конкретних обставин справи, а саме - встановлення такої процентної ставки на рівні 40% та 96%, і її явної невідповідності принципу справедливості, в той час як у справі № 910/6349/19 судами порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних за ст. 625 ЦК України не встановлено, як і того, що відповідач вказував про порушення таких принципів під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій.

Таким чином, правовідносини у справі № 910/6349/19 та № 902/417/18 відрізняються за своїми обставинами, а тому Верховний Суд не вбачає невідповідності висновків судів, зроблених в оскаржуваних рішеннях, висновками, зробленим ВП ВС.

Враховуючи викладене та беручи до уваги передбачені ГПК України межі перегляду справи в касаційній інстанції, постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів у даній справі в оскаржуваній частині підлягають скасуванню, а справа в цій частині - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і в залежності від встановлених обставин, вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.».

В силу ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи (ГРМ) зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками. Договір розподілу природного газу є публічним.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1379/27824, затверджено Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс газорозподільних систем), який визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу І).

Дія вказаного Кодексу поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників (пункт 3 глави 1 розділу І Кодексу).

Відповідно до пункту 4 Розділу 1 Глави 1 Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи.

Згідно пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Відповідно до пункту 4 глави 3 Розділу VI Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (пункти 3, 4 глави 3 Розділу VI Кодексу).

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема, повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 Розділу VI Кодексу газорозподільних систем).

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2498, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1384/27829, затверджено Типовий договір розподілу природного газу (далі - Типовий договір).

02.05.2018 відповідач шляхом звернення до позивача із заявою-приєднання приєднався до публічного договору розподілу природного газу №295907.

У подальшому, у зв`язку зі збільшенням об`єктів, відповідачем подавались заяви-приєднання до публічного договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) №295907 від 01.08.2018 та 01.10.2018.

За змістом пункту 6.6 Договору наданням оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу споживачу, що не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг.

Згідно пункту 6.4 Договору оплата вартості послуг з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до 01 числа розрахункового періоду. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному періоді послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. Оплата здійснюється виключно грошовими коштами на поточний рахунок Оператора ГРМ. Дата оплати визначається такою, на яку були зараховані кошти на рахунок Оператора ГРМ. Споживач має право здійснювати оплату за договором розподілу природного газу через банківську платіжну систему, онлайн-переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу Оператора ГРМ та в інший не заборонений законодавством спосіб.

Пунктом 6.5 Договору передбачено, що у разі відсутності графіка погашення заборгованості Оператор ГРМ має право грошові кошти, отримані від споживча в поточному розрахунковому періоді, зараховувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості їх виникнення.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи, а саме актами приймання-передачі послуг із розподілу природного газу газорозподільною системою підтверджується, що позивач виконав свої зобов`язання за публічним договором розподілу природного газу №295907 від 30.04.2019 належним чином, надавши послугу з розподілу природного газу у травні 2018 року - квітні 2019 року на загальну суму 443 104 395, 57 грн.

Відповідач натомість, розрахувався за послуги з розподілу природного газу з порушенням строків, встановлених пунктом 6.4 Договору.

Так, після прийняття до розгляду судом позовної заяви у даній справі, КП «Київтеплоенерго» розпочало погашення заборгованості у розмірі 60 423 916, 60 грн. про стягнення, якої позивач звернувся з даним позовом.

При цьому, з призначення платежу у наявних в матеріалах справи платіжних доручень № 33 від 19.04.2019 на суму 20 000 000,00 грн. та № 34 від 26.04.2019 на суму 15 000 000,00 грн. вбачається, що такі кошти сплачені на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором щодо своєчасної оплати за надані послуги, позивач з урахуванням поданої 04.06.2021 заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 7 369 825,91 грн. пені, 617 354,28 грн. 3% річних та 3 488 125,17 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присічним.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

В свою чергу, статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, обґрунтованим є твердження відповідача щодо необхідності врахування у цій справі положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу».

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та послуги з його розподілу і транспортування, за теплову енергію, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію (ст. 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення»).

Частина 1 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» визначає, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ, а також послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію станом на 1 червня 2021 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.

Нараховані на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, утворену станом на 1 червня 2021 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб:

підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону;

підлягають списанню, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

Отже, враховуючи внесені Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», держава змінила характер регулювання спірних правовідносин, що склалися між сторонами спору на підставі укладеного Договору. Тому, не зважаючи на те, що правовідносини між сторонами спору виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між позивачем та відповідачем регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», а відтак, оскільки погашення заборгованості, на яку позивачем нараховуються 3% річних, інфляційні втрати та пеня будо здійснено до 01.06.2021, що сторонами не заперечується, такі нарахування в силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення».

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Враховуючи наведені вище висновки суду, правові підстави для стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені на користь позивача відсутні, в зв`язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також, відповідачем заявлено про пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки, у даній справі суд дійшов до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.10.2021

Суддя О.А. Грєхова