РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.10.2021Справа № 910/10843/21
За позовом Приватного акціонерного товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення 7930,05 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов Приватного акціонерного товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - позивач) про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (далі - відповідач) 19307,55 грн. заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував шкоди завданої страхувальником відповідача внаслідок ДТП.

Від МТСБУ на виконання вимог ухвали суду надійшли відомості щодо умов укладеного відповідачем страхового договору (полісу).

Відповідач заперечив проти вимог позову, зазначив, що до нього зверталися із заявами про виплату страхового відшкодування за полісом ЕР/202519017 потерпілий водій ОСОБА_1 (власник пошкодженого автомоблія) та позивач, у зв`язку із чим відповідачем було виплачено 14.07.2021 11377,50 грн. відшкодування позивачу та 13.08.2021 12620 грн. потерпілому водію.

Крім того, відповідач заперечує щодо визначеного позивачем розміру заподіяної шкоди пошкодженому автомобілю.

Позивач підтвердив факт оплати відповідачем 11377,50 грн. страхового відшкодування, а тому зменшив розмір позовних вимог до 7930,05 грн.

У відповіді на відзив позивач заперечив щодо тверджень відповідача стосовно необгрунтованості визначення розміру заподіяної шкоди пошкодженому автомобілю, оскільки позивачем надано докази на підтвердження фактично понесених витрат на ремонт автомобіля і надано звіт про оцінку колісного транспортного засобу у якому враховано коефіцієнт фізичного зносу і саме враховуючи цей факт позивачем було заявлено до стягнення з відповідача суму страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Позивач зазначає, що оскільки ним було виконано свій обов`язок перед водієм, автомобілю якого було завдано шкоди, то в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до позивача перейшло право вимоги в межах здійсненого ним страхового відшкодування.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

02.09.2020 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Договір страхування наземного транспорту № 0397/20-Т/Ц7 (далі - Договір страхування) згідно якого позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Tesla Model 3» д/н НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

03.04.2021 у м. Київ, по вул. Богатирській, буд. 2, сталася ДТП за участю автомобіля «SKODA OCTAVIA», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Tesla Model 3» д/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 .

Дана ДТП сталася в результаті порушення ПДР водієм автомобіля «SKODA OCTAVIA», д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Оболонського районного суду м.Києва від 13.05.2021 у справі №756/6003/21.

Внаслідок даної ДТП транспортному засобу марки «Tesla Model 3» д/н НОМЕР_1 були спричинені механічні пошкодження.

На підставі вищевказаного, за умовами Договору страхування, та враховуючи, зокрема, рахунок від 08.04.2021 №МОВ0000055 (11377,50 грн.) та заявку на роботи від 22.04.2021 №ММВ0000353 (11145 грн.) позивачем було складено страхові акти, відповідно до яких позивач розрахував та виплатив страхове відшкодування загалом у сумі 22522,50 грн. на ремонтне СТО (ФОП Маштар О.В.) застрахованого автомобіля.

Крім того, згідно звіту №154-2021 від 27.04.2021 про оцінку колісного транспортного засобу зробленого ТОВ «Незалежна експертно асистуюча компанія» визначено вартість матеріального збитку завданому застрахованому автомобілю у сумі 19307,55 грн. (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,46336).

Відтак, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати (22522,50 грн.).

Як убачається з матеріалів справи, шкоду було заподіяно водієм ОСОБА_2 , який керував автомобілем «SKODA OCTAVIA», д/н НОМЕР_2 , і його вина у вчиненні ДТП підтверджується залученою до справи копією постанови Оболонського районного суду м.Києва від 13.05.2021 у справі №756/6003/21.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 як особи, яка експлуатувала автомобіль «SKODA OCTAVIA», д/н НОМЕР_2 , на законних підставах була застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) ЕР/202519017 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ (ліміт відповідальності за шкоду по майну - 130000 грн., франшиза - 0).

Отже, на відповідача полісом ЕР/202519017 покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації водієм ОСОБА_2 , автомобіля «SKODA OCTAVIA», д/н НОМЕР_2 , на час ДТП.

26.04.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 11377,50 грн.

Разом з тим, з урахуванням звіту №154-2021 від 27.04.2021 позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення 19307,55 грн. вартісті матеріального збитку завданому застрахованому автомобілю.

Відповідачем після відкриття провадження у даній справі було сплачено позивачу 11377,50 грн. страхового відшкодування, що підтверджується копією платіжного доручення №18512 від 14.07.2021. Тому позивачем було зменшено розмір позовних вимог до 7970,05 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що до відповідача звертався із заявою від 15.04.2021 про виплату страхового відшкодування власник автомобіля «Tesla Model 3» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 (потерпіла особа) та відповідачем на підставі наданих йому потерпілою особою акту наданих послуг №5 від 08.06.2021 та квитанції від 08.06.2021 було виплачено ОСОБА_1 12620 грн. страхового відшкодування, що підтверджується копією платіжного доручення №19331 від 13.08.2021.

Відповідач на цій підставі вважає, що його обов`язок з виплати страхового відшкодування перед позивачаем повністю виконаний, оскільки ним було відшкодовано суму страхового відшкодування загалом у розмірі 23997,50 грн.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було оплачено рахунок від 08.04.2021 на суму 11377,50 грн. та заявку на роботи від 22.04.2021 на суму 11145 грн., що стосується ремонту на відновлення застрахованого автомобіля та саме на підставі цих документів був розрахований звіт про оцінку колісного транспортного засобу від 27.04.2021 у якому застосовано коефіцієнт фізичного зносу, тоді як, понесені потерпілою особою витрати на оклейку бампера та кришки багажника на суму 15140 грн. були здійснені окремо (08.06.2021) та не мають відношення до тих ремонтних робіт і матеріалів, які оплачені позивачем.

Загалом застрахованому автомобілю було завдано шкоди на 37662,50 грн., однак виплачене позивачем (22522,50 грн.) страхове відшкодування не стосується витрат (15140 грн.) за виплатою яких до відповідача звернулася потерпіла особа.

Оскільки позивачем було здіснено виплату страхового відшкодування на ремонт автомобіля «Tesla Model 3» д/н НОМЕР_1 загалом у сумі 22522,50 грн. (згідно двох квитанцій від 09.04.2021 та від 22.04.2021), а отже в межах цієї суми позивач набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Таким чином, відповідач як особа у якої застраховано цивільно-правова відповідальність винуватого у ДТП водія автомобіля «SKODA OCTAVIA», д/н НОМЕР_2 не звільняється від обов`язку з відшкодування витрат понесених позивачаем під час виплати страхового відшкодування на ремонт автомобіля «Tesla Model 3» д/н НОМЕР_1 .

Судом також відхиляються заперечення відповідача стосовно способу визначення позивачем розміру страхового відшкодування, позаяк на підтвердження фактично понесених витрат на ремонт автомобіля «Tesla Model 3» д/н НОМЕР_1 позивачем надано копії рахунків ремонтного СТО та платіжні доручення про оплату ним 22522,50 грн. вартості страхового відшкодування, однак заявляючи позовні вимоги позивач просив стягнути меншу суму за фактичні витрати, оскільки до застрахованого автомобіля застосовується коефіційєнт фізичного зносу.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При дослідженні наданих позивачем доказів на підтвердження вартості витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом застрахованого автомобіля з урахуванням зносу, судом було враховано, що відповідно до абзацу третього пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України та частини 17 статті 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. А згідно з абзацом другим частини 1 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі статтею 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування вищевказаного розміру вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу.

Судом встановлено, що наведені у рахунках СТО, деталі та роботи знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з завданими застрахованому автомобілю пошкодженнями внаслідок ДТП, що відображені на фотографіях пошкоджень, актах огляду автомобіля і відповідачем не надано доказів протилежного.

Відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічну позицію викладено в ст. 9 Закону України «Про страхування».

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу ЕР/202519017 та положення статей 12, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статей 9, 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1192 ЦК України, у відповідача в зв`язку з настанням ДТП виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, в межах ліміту відповідальності відповідача, як страховика, за спірним страховим випадком (130000 грн.), не більше вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля та виходячи з суми, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування суму, яку позивачем заявлено у позові (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог 7930,05 грн.), але і за мінусом франшизи (0 грн.), і отже в сумі 7930,05 грн.

Розглядаючи спір по суті, судом відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України, враховано висновки щодо застосування положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19).

У цій постанові, зокрема, зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до Страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 вказаного Закону, загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду із позовом до Страховика про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду при цьому послалася на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, у якій зроблено висновок про необхідність стягнення страхового відшкодування незважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах річного строку.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц (провадження № 61-15026св18), Касаційний кримінальний суду складі Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 643/19957/15-ц (провадження № 61-9436св18).

З матеріалів справи слідує, що відповідач після звернення до нього із цим позовом у встановлені пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строки суми страхового відшкодування (7970,05 грн.) позивачу не виплатив, а також не надав вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Відповідачем у супереч вимогам статей 13, 74 ГПК України належними засобами доказування не доведено суду протилежного, а також не спростовано обставин на які посилаються позивач на обґрунтування своїх позовних вимог.

Тому суд визнає за законні та обґрунтовані вимоги позивача, а отже позов підлягає задоволенню.

Судові витрати, по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Що ж стосується заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Звертаючисі із даним позовом позивачем було заявлено орієнтовний розрахунок витрат на професійну правову допомогу у сумі 10000 грн.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позивачем витрат на професійну правову допомогу та просив суд відмовити у їх стягненні повністі, оскільки заявлена сума є необгрунтованою, неспівмірною та завищеною.

Пізніше, позивачем було надано заяву про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат у якій він просив суд стягнути з відповідача 2000 грн. та надав відповідні докази на підтвердження понесених витрат, а саме копії: ордеру ЗП№70258 від 11.01.2019, договору №110119 від 11.01.2019 про надання правової допомоги, рахунок від 20.07.2021, платіжне доручення №41288219 від 23.07.2021, акт виконанних робіт до договору №110119 від 11.01.2019 з якого вбачається, що адвокатом Даниловим А.Г. було надано позивачу праову допомогу на суму 2000 грн. До позову також було надано копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвокатом Даниловим А.Г.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи викладені обставини, керуючись ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн, стосовно якої подано заяву, відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є співмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на складність справи.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (м. Київ, бул. Лесі Українки, 26; ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (м. Київ, вул. Борщагівська, 154; ідентифікаційний код 33908322) 7970 (сім тисяч дев`ятсот сімдесят) грн.05 коп. відшкодування матеріальної шкоди (виплати страхового відшкодування), а також 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. судового збору та 2000 (дві тисячі) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.