ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Справа № 918/207/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача: Овчарук О.О. адвоката за довіреністю 14-16 від 15.01.21 (в режимі відеоконференції)

відповідача: Бабія В. В. адвоката, ордер серія АІ №1140546 від 09.08.21 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 13.07.21р., суддею Марачем В.В. об. 10 год. 30 хв. у м. Рівне, повний тест складено 19.07.2021 у справі №918/207/21

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення 2 530 088 грн. 67 коп.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про стягнення в сумі 2 530 088 грн 67 коп..

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між сторонами був укладений договір №7343/18-БО-28 від 03.10.2018 року постачання природного газу, на підставі якого позивач передав у власність відповідачу природний газ. Однак, взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого газу відповідач не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 1 260 956,07 грн. Крім того, позивачем нараховано 3% річних у розмірі 227 520,19 грн, пені в розмірі 789 346,48 грн, інфляційні втрати у розмірі 252 265,93 грн. Всього разом позивач просить стягнути з відповідача 2 530 088 грн 67 коп..

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 у справі №918/207/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 260 956 (один мільйон двісті шістдесят тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 07 коп. - основного боргу, 394 673 (триста дев`яносто чотири тисячі шістсот сімдесят три) грн. 24 коп. - пені, 227 520 (двісті двадцять сім тисяч п`ятсот двадцять) грн. 19 коп. - 3% річних, 252 265 (двісті п`ятдесят дві тисячі двісті шістдесят п`ять) грн. 93 коп. - інфляційних втрат та 37 951 (тридцять сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одну) грн. 33 коп. - судового збору. В частині вимог про стягнення 394 673 грн. 24 коп. пені відмовлено в задоволенні.

В обґрунтування рішення суд, з посиланням на ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 629, 655, 692 ЦК України, ст.ст. 174, 193, 179, 218 ГК України, умови договору поставки, докази наявні в матеріалах справи прийшов до висновку про стягнення з відповідача 1 260 956,07 грн, суми основного боргу. Разом з тим, з посиланням на ст. ст. 230 232, 233 ГК України , ст. ст. 549,551 ЦК України, п. 8.2. договору, дійшов висновку про правомірність нарахування пені та про її зменшення на 50%. Також, відповідно до ст. 625 ЦК України прийшов до висновку про задоволення вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних в повному обсязі.

Не погодившись із винесеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 у справі № 918/207/21 в частині стягнення з ТОВ Рівнетеплоенерго на користь НАК Нафтогаз України пені в розмірі 394 673,24 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог НАК Нафтогаз України про стягнення з ТОВ Рівнетеплоенерго пені у розмірі 394 673,24 грн повністю.

Вказує, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» є об`єктом критичної інфраструктури, має стратегічне значення і залишається практично єдиним постачальником послуг з централізованого гарячого водопостачання, теплової енергії та електричної енергії населенню та підприємствам, установам, організаціям, об`єктам соціальної інфраструктури міста Рівне.

ТОВ «Рівнетеплоенерго» є підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг населенню та підприємствам, установам, організаціям. ТОВ «Рівнетеплоенерго» не є кінцевим споживачем за спірним договором, а відповідно до змісту пункту 1.2. Договору постачання природного газу № 7343/18-БО-28 від 03.10.2018 року, природний газ використовувався ТОВ «Рівнетеплоенерго» виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

ТОВ «Рівнетеплоенерго» знаходиться в скрутному майновому стані, що викликаний незалежними від нього економічними обставинами - несвоєчасними та неповними розрахунками населення міста Рівне за послуги з теплопостачання та несвоєчасним відшкодуванням державою різниці в тарифах та низьку платоспроможність значної кількості споживачів теплової енергії у важких умовах економічної ситуації, що спричинено, у тому числі, пандемією коронавірусу COVID-19 та світовою економічною кризою.

З наданого НАК «Нафтогаз України» розрахунку штрафних санкцій вбачається, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» оплачувало природний газ за спірний період декількома платежами на місяць, що свідчить про факт вчинення ТОВ «Рівнетеплоенерго» дій щодо вжиття всіх можливих заходів для виконання зобов`язання (якнайшвидшої оплати спожитого природного газу) та, як наслідок, добросовісну поведінку та відсутність в діях ТОВ «Рівнетеплоенерго» прямого умислу.

ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснювало розрахунки за поставлений НАК «Нафтогаз України» природний газ частково з використанням рахунку зі спеціальним режимом використання. Отже, ТОВ «Рівнетеплоенерго» не могло впливати на розподіл коштів з цього рахунку.

З посиланням на Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу на якого покладено спеціальні обов`язки» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» вказує, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» не могло самостійно впливати на розподіл цих коштів та погашати заборгованість в найбільш економічно доцільний спосіб (з метою уникнення прострочення зобов`язань або максимального їх зменшення).

Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання НАК «Нафтогаз України» збитків саме в результаті порушення ТОВ «Рівнетеплоенерго» умов Договору постачання природного газу.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою державою пільг і житлових субсидій виник борг державного бюджету перед ТОВ «Рівнетеплоенерго»: станом на 01.11.2020 - 0,0 млн. грн; станом на 01.01.2020 - 0,0 млн. грн; станом на 01.01.2019 - 23,7 млн. грн; станом на 01.01.2018 - 34,3 млн. грн; станом на 01.01.2017 - 34,6 млн. грн.

Зауважує, що між ТОВ «Рівнетеплоенерго» та Управлінням житлово-комунального господарства Рівненської міської ради було укладено договір оренди будівель котелень та теплопунктів від 29.10.20

09 з метою надання послуг теплопостачання споживачам м. Рівне. Станом на 01.11.2020 ТОВ «Рівнетеплоенерго» має заборгованість у розмірі 11188257,96 грн за вищевказаними договорами оренди, що підтверджується довідкою про нараховану, сплачену орендну плату до місцевого бюджету за 2020 рік станом на 01.11.2020.

Крім того, не погодившись із винесеним рішенням, АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області 13 липня 2021 року у справі №918/207/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 394 673,24 грн, - скасувати. Прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Товариства з обмеженою відповідальністю Рівнетеплоенерго щодо стягнення пені у розмірі 394 673,24 грн, у стягненні яких було відмовлено, - задовольнити.

Так, з посиланням на ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, постанову ВГСУ від 08.04.2015 у справі №902/1568/14 вказує, що під час зменшення пені судом не було враховано інтереси позивача; не враховано те, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов`язанням за договором; судом не було з`ясовано чи були заподіяні збитки позивачу неналежним виконанням зобов`язання, а також не було оцінено розмір таких збитків, відповідно до ст.ст. 224, 226 ГК України; рішення суду не містить жодного покликання на будь-які докази, які б підтверджували скрутне матеріальне становище відповідача.

Судом не враховано те, що важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки.

Суд не надав належної оцінки ступеню виконання зобов`язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу, що призвело до порушення судами приписів статті 233 ГК України, статей 525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, вказує на існування у АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" кредиторської заборгованості та дебіторської заборгованості відповідно до звітів про фінансовий стан за 9 місяців 2018 року та 9 місяців 2019 року, що свідчить про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі - для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювального сезону 2017/2018 років.

Зауважує, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на Позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - ТОВ «Рівнетеплоенерго» наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині. Просить рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 року у справі № 918/207/21 в частині відмови у стягнення з ТОВ «Рівнетеплоенерго» на користь НАК «Нафтогаз України» пені в розмірі 394 673,24 грн залишити без змін, а апеляційну скаргу НАК «Нафтогаз України» - без задоволення.

11.10.21 на адресу суду від ТОВ «Рівнетеплоенерго» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із можливістю укладення мирової угоди.

В судовому засіданні представник НАК «Нафтогаз України» заперечив щодо відкладення та можливості укладення сторонами мирової угоди.

Колегія суддів розглянувши вказане клопотання прийшла до висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Крім того, ч. 1 ст. 202 ГПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно із ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.12 ст. 270 ГПК України).

За наведеного, колегія суддів зауважує, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, судом явка учасників справи обов`язковою не визнавалась. Разом з тим, можливість укладення мирової угоди не є підставою для відкладення розгляду справи, при цьому позиція відповідача викладена в його апеляційній скарзі. А тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання та відкладення розгляду справи.

Отже, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, явка учасників справи обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення Господарського суду Рівненської області 13 липня 2021 року у справі №918/207/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 394 673,24 грн, - скасувати. Прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Товариства з обмеженою відповідальністю Рівнетеплоенерго щодо стягнення пені у розмірі 394 673,24 грн, у стягненні яких було відмовлено, - задовольнити. Заперечує проти задоволення апеляційної скарги ТОВ Рівнетеплоенерго просить в її задоволенні відмовити.

Представник відповідача підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 у справі № 918/207/21 в частині стягнення з ТОВ Рівнетеплоенерго на користь НАК Нафтогаз України пені в розмірі 394 673,24 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог НАК Нафтогаз України про стягнення з ТОВ Рівнетеплоенерго пені у розмірі 394 673,24 грн повністю. Крім того просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

03 жовтня 2018 року між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як Постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго", як Споживачем було укладено Договір № 7343/18-БО-28 постачання природного газу (далі Договір), за умовами якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у 2018 році природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.

В подальшому 19.10.2018 року, 27.10.2018 року, 05.11.2018 року, 29.11.2018 року, 18.03.2019 року, 20.03.2019 року, 29.03.2019 року та 24.04.2019 року сторони до Договору уклали додаткові угоди №1-8 ( а.с. 16-34, т. 1).

Відповідно до п. 1.2. Договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Постачальник передає Споживачу з 01 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2018 року (включно) природний газ обсягом до 170,000 тис. куб. метрів (п. 2.1. Договору).

Додатковою угодою №1 пункт 2.1 викладено у наступній редакції: постачальник передає Споживачу з 01 жовтня 2018 року по 26 жовтня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 460 800 тис. куб. метрів.

Додатковою угодою №2 пункт 2.1 викладено у наступній редакції: постачальник передає Споживачу з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 520,000 тис. куб. метрів.

Додатковою угодою №3 пункт 2.1 викладено у наступній редакції: постачальник передає Споживачу з 01 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 1930,000 тис. куб. метрів.

Додатковою угодою №4 пункт 2.1 викладено у наступній редакції: постачальник передає Споживачу з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року (включно) природний газ обсягом 14 898,237 тис. куб. метрів.

Додатковою угодою №6 пункт 2.1 викладено у наступній редакції: постачальник передає Споживачу з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року (включно) природний газ обсягом 9 807864,00 тис. куб. метрів.

Додатковою угодою №8 пункт 2.1 викладено у наступній редакції: постачальник передає Споживачу в квітні 2019 року природний газ обсягом до 410,357 тис. куб. метрів.

Пунктом 3.7. Договору встановлено, що приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Додатковою угодою №4 пункти 1 - 12 викладено у наступній редакції, зокрема, зазначено, що приймання - передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання - передачі природного газу, зазначає той обсяг, який був фактично використаний Споживачем у відповідному розрахунковому періоді для потреб, зазначених в п. 1.2 цього Договору (п. 3.8 Договору).

Відповідно до п.п. 5.2., 5.4. договору ціна за 1 000 куб.м. газу за цим договором на дату його укладення становить 7 907,20 гривень, крім того податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з ПДВ 9 488,64 грн. Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу .

Додатковою угодою №4 пункти 1 - 12 викладено у наступній редакції, а саме ціна за 1 000 куб.м. газу за цим договором становить 6 235,51 гривень, крім того податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з ПДВ 7 482,61 грн. Загальна вартість цього Договору дорівнює вартості фактично використаного за цим Договором природного газу (п. 4.2, 4.3. Договору).

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою №4 пункти 1 - 12 викладено у наступній редакції, а саме оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 5.1 Договору).

Відповідно до пунктів 8.1, 8.2. Договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, а також цим договором. У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, пеню у розмірі 15,3%, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення .

Додатковою угодою №4 пункти 1 - 12 викладено у наступній редакції, а саме за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим Договором. У разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3%, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення (п. п. 7.1, 7.2. Договору).

Вказаний Договір та додаткові угоди підписані повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.

На виконання умов Договору Постачальник передав Споживачу у власність природний газ на загальну суму 68 908 442, 68 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2018 року на суму 4364023,21 грн.; актом приймання-передачі від 30.11.2018 року на суму 11123935,34 грн.; актом приймання-передачі від 31.12.2018 року на суму 16427169,25 грн.; актом приймання-передачі від 31.01.2019 року на суму 10266061,36 грн.; актом приймання-передачі від 28.02.2019 року на суму 15289310,89 грн.; актом приймання-передачі від 31.03.2019 року на суму 8217763,67 грн.; актом приймання-передачі від 30.04.2019 року на суму 3217178,96 грн., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками постачальника та споживача без зауважень та заперечень (т. 1, а.с. 42-48).

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач здійснював оплату за переданий газ несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк.

Враховуючи порушення Відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за Договором №7343/18-БО-28 постачання природного газу від 03 жовтня 2018 року, Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача 1260956,07 грн. основного боргу, що підтверджується розрахунком станом на 31.01.2021 року (а.с.35-41).

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 у справі №918/207/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 260 956 (один мільйон двісті шістдесят тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 07 коп. - основного боргу, 394 673 (триста дев`яносто чотири тисячі шістсот сімдесят три) грн. 24 коп. - пені, 227 520 (двісті двадцять сім тисяч п`ятсот двадцять) грн. 19 коп. - 3% річних, 252 265 (двісті п`ятдесят дві тисячі двісті шістдесят п`ять) грн. 93 коп. - інфляційних втрат та 37 951 (тридцять сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одну) грн. 33 коп. - судового збору. В частині вимог про стягнення 394 673 грн. 24 коп. пені відмовлено в задоволенні.

При цьому, АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не погоджується із вказаним рішенням лише в частині зменшення пені на 50 %, тобто у відмові в стягненні 394 673 грн. 24 коп., а ТОВ "Рівнетеплоенерго" в частині не зменшення пені на 100%, тобто стягнення 394 673 грн. 24 коп..

Таким чином, в силу вимог ст. 269 ГПК України судова колегія переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині зменшення пені.

За приписами частини першої статті 230 ГК України, пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Як зазначалося вище, судом першої інстанції було зменшено розмір нарахованої пені на 50%.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою статті 551 ЦК України.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18).

Як убачається зі змісту рішення у справі, місцевий господарський суд, зменшуючи на 50% розмір пені, на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, установив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зокрема, суд першої інстанції при вирішенні питання про зменшення пені взяв до уваги наступне: відповідач є об`єктом критичної інфраструктури та має стратегічне значення; майнового (збиткового) стану відповідача; стягнення пені, інфляційних втрат та відсотків річних без істотного зменшення у період фінансової кризи призведе до збитковості відповідача; заборгованість за природний газ, отриманий відповідачем від позивача виникла через несплату кінцевими споживачами; добросовісної поведінки відповідача та відсутності прямого умислу; ТОВ "Рівнетеплоенерго" не могло впливати на розподіл коштів з рахунку із спеціальним режимом використання, нормативи відрахування з якого визначалось Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; майнового стану позивача, який не довів що погіршення фінансового стану чи завдання йому збитків виникло саме у зв`язку з невиконанням відповідачем Договору. У зв`язку з несвоєчасною виплатою державою пільг і житлових субсидій виник борг державного бюджету перед ТОВ "Рівнетеплоенерго"; при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

З приводу доводів скаржника про те, що зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суд не дослідив негативні наслідки, спричинені позивачеві, колегія суддів зазначає, що відповідно до норм статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, між тим, під час вирішення даного спору, позивачем не надано, а відтак матеріали справи не містять доказів, які підтверджують наявність у позивача збитків, які б були спричинені простроченням саме відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вказує, що суд першої інстанції врахував, також, майнові інтереси позивача, оскільки зменшив розмір неустойки саме на 50%, що, в свою чергу, спростовує доводи апеляційної скарги про зворотнє.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019, №912/1703/18 від 27.03.2019, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.20 у справі 909/1240/19 (909/1076/19), від 30.09.20 у справі №922/3667/19.

Таким чином, суд першої інстанцій, у вирішенні питання про зменшення нарахованої до стягнення суми пені, перевірив доводи сторін щодо їх фінансового стану, врахував їх майнові інтереси та установив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки.

Крім того, посилання скаржника в апеляційній скарзі на судову практику Вищого господарського суду України у справі №902/1568/14 від 08.04.2015, не береться колегією суддів до уваги, оскільки правова позиція, викладена в наведеній постанові, відповідно до процесуального закону не є обов`язковою при розгляді справ господарськими судами.

Доводи скаржника на те, що місцевим господарським судом у розгляді справи порушені приписи статті 233 ГК України, статей 525, 526, 551, 599, 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження у розгляді апеляційної скарги останнього.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що оплата за отриманий природний газ здійснювалась за рахунок коштів, які перераховувались виключно з рахунку із спеціальним режимом використання відповідно до умов договору та Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, а тому відповідач не міг самостійно впливати на порядок здійснення оплати за договором від №7343/18-БО-28 від 03.10.2018, не беруться судовою колегією до уваги, з огляду на наступне.

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України "Про теплопостачання". Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" перебачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями частини третьої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частиною четвертою, п`ятою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Таким чином, стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).

Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Аналіз приписів статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).

До аналогічного висновку дійшла і Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 16.10.20 у справі №903/918/19.

Решта доводів апеляційної скарги відповідача, також, не береться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки всі ці доводи були взяті до уваги судом першої інстанції при зменшенні пені саме на 50 %, при цьому, як зазначалося вище, зменшення розміру заявленої до стягнення пені, є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на їхній власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.2021 у справі №918/207/21 прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційних скарг, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржниками.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.21 у справі №918/207/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 13.07.21 у справі №918/207/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу №918/207/21 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "19" жовтня 2021 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.