СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2021 р. м. Харків Справа № 922/1428/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сгара Е.В. , суддя Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників учасників справи:

позивача - Бондаренко Я.О.

відповідача - Зучек Є.Н.

третьої особи - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків (вх. № 1762Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2021 у справі № 922/1428/21, повний текст складено 26.05.2021 (суддя Калініченко Н.В.)

за позовом ПФ Гамма-55, м. Харків

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державне підприємство УкрНТЦ Енергосталь, м. Харків

про визнання додаткової угоди укладеною

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ПФ "Гамма-55", звернувся із позовом до відповідача, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, про визнання додаткової угоди до договору оренди № 472-Н від 01 листопада 2001 року укладеної в редакції, визначеній позивачем в прохальній частині позовної заяви.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.05.2021 у справі № 922/1428/21 позов задоволено повністю.

Визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди № 472-Н від 01 листопада 2001 року у редакції, викладеній у позові.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь приватної фірми "Гамма -55" 2 270,00 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить замінити відповідача у справі № 922/1428/21 з Регіонального відділення ФДМУ по Харківській, Донецькій та Луганській областях ( ідентифікаційний код 43023403, 61057 м. Харків, майдан Театральний, 1) на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (ідентифікаційний код 44223324, 61057, м. Харків, майдан Театральний, 1); скасувати рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2021 у справі № 922/1428/21 повністю; прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог приватної фірми Гамма-55 про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди № 472-Н від 01 листопада 2001 року в редакції позивача, а саме: розділ 10 Строк чинності, умови зміни та припинення договору, пункт 10.1 викласти в наступній редакції: цей договір продовжено на 20 (двадцять) років, тобто до 01 січня 2041 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що, на його думку, суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу ПФ «Гамма-55» порушив як умови договору оренди №472-Н від 01.11.2001, так і вимоги чинного на час розгляду справи ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», а саме ч. 1 ст. 18, у відповідності до якого продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті.

Крім того, апелянт зазначає, що вимога, викладена в позовній заяві не є продовженням договору оренди, оскільки змінює встановлений спірним договором оренди строк його дії.

Оскільки позов було подано в період дії Закону України від 3 жовтня 2019 року № 157- ІХ «Про оренду державного та комунального майна» та в період дії «Порядку передачі в оренду державного та комунального майна», який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 3 червня 2020 р. № 483 (далі - Порядок № 483), треба, на думку апелянта, врахувати наступні правила:

Відповідно до п. 125, не допускається внесення змін до договору оренди з метою збільшення строку дії договору оренди, крім випадків коли договір був укладений на строк, що становить менш як п`ять років, та з моменту укладення не продовжувався, і заява орендаря стосується збільшення строку оренди з метою приведення його у відповідність із визначеним Законом мінімальним строком.

Відповідно до п. 129 Порядку № 483, для внесення змін до договору оренди орендар звертається до орендодавця із заявою, де зазначаються положення договору, які він пропонує змінити, та пояснення необхідності внесення таких змін.

Позивач не звертався до Регіонального відділення про зміну умов договору взагалі.

Таким чином, позовна вимога не підлягала задоволенню, оскільки мала на увазі не продовження дії договору оренди № 472-Н від 01 листопада 2001 року, а його зміну; позивачем не дотримано порядок зміни договору оренди № 472-Н від 01 листопада 2001 року, встановлений Порядком № 483.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.07.2021, зокрема, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, встановлено строк для подання відзивів.

16.07.2021 від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

23.07.2021 від ДП УкрНТЦ Енергосталь надійшли пояснення до апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2021 у справі № 922/1428/21, в яких просить прийняти судове рішення на розсуд суду, відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює оренду державного майна.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 у даній справі призначено розгляд апеляційної скарги РВ ФДМ України по Харківській області на 16.09.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 оголошено про перерву у розгляді справи до 23.09.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 оголошено про перерву у розгляді справи до 07.10.2021.

28.09.2021 від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

В судове засідання 07.10.2021 представник третьої особи не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, долучене до матеріалів справи.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначеного представника, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2001 року між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Харківській області (теперішня назва юридичної особи - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях) (орендодавець, відповідач по справі) та ПФ "Гамма-55" (орендар, позивач у справі) укладено договір оренди № 472-Н (далі за текстом договір), за умовами якого орендодавець передає на три роки (із 01 листопада 2001 року по 01 листопада 2004 року), а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення (кім. №№ 22-24, 31-35, частина коридору) на першому поверсі п`яти поверхової будівлі (надалі майно), загальною площею 242,00 кв. м., розміщене за адресою місто Харків, проспект Леніна (теперішня назва проспект Науки), будинок 9, що знаходиться на балансі Державного підприємства "УкрНТЦ "Енергосталь".

01 листопада 2001 року було складено акт приймання-передачі орендованого майна, який підтверджує факт передачі майна в оренду орендарю.

01 січня 2002 року сторони домовились внести зміни до договору шляхом підписання додаткової угоди № 1 у відповідності до якої, зокрема, збільшено розмір площі предмету договору (до 280,00 кв. м.) із конкретизацією кімнат, які підлягають передачі орендарю в строкове платне користування (кім. № 22-24, 31-35, частина коридору, кім. 228). Цією ж датою складено та підписано сторонами акт приймання-передачі орендованого майна.

20 жовтня 2004 року, листом, Регіональне відділення Фонду Державного майна по Харківській області зазначило про відсутність заперечень з приводу продовження орендних відносин із орендарем до 01 листопада 2007 року, що мало своїм правовим наслідком продовження між господарюючими суб`єктами орендних правовідносин до вказаної дати.

Додатковою угодою № 2 від 25 травня 2007 року учасниками договору змінено умови договору в частині, зокрема орендної плати.

26 грудня 2007 року укладено додаткову угоду № 3 в якій сторони домовились продовжити договір на 2 роки 11 місяців, тобто з 01 листопада 2007 року до 30 вересня 2010 року (включно).

21 лютого 2008 року складено і підписано додаткову угоду № 4, в якій учасники договірних правовідносин домовились збільшити площу орендованого майна до 285,3 кв., додатковою угодою № 5 від 10 липня 2008 року визначено, в тому числі, конкретний перелік індивідуального визначеного майна, яке перебуває в оренді у орендаря та сфера його застосування (з метою розміщення аптеки - кімн. № № 22, 23, 25, 26, 27,32 208,5 кв. м. частина кімн. № 24 3,0 кв. м., а з метою розміщення магазину непродовольчих товарів - кімн. № 28, 29, 30 , 31 55,00 кв. м., частина кімн. № 24 3,0 кв. м.).

20 вересня 2010 року укладено додаткову угоду № 6 за змістом якої договір продовжено на два роки, тобто з 01 жовтня 2010 року до 01 жовтня 2012 року. Укладенню цієї додаткової угоди передувало прийняття Регіональним відділенням фонду державного майна по Харківській області наказу № 1612-П про внесення змін до договору в частині продовження дії договору, шляхом укладення додаткової угоди. Надалі, учасники продовжували договірні правовідносини через укладення додаткових угод, остання із яких продовжила чинність дії договору до 01 липня 2021 року.

Як зазначає позивач, бажаючи спланувати майбутню господарську діяльність, 27 грудня 2018 року позивач направив відповідачу лист № 478.12 із проханням продовжити термін дії договору на двадцять років, надаючи проект додаткової угоди. Даний лист із проектом додаткової угоди були отримані відповідачем 27 грудня 2018 року, що підтверджується вхідним штемпелем відповідача про отримання поштової кореспонденції.

Також факт отримання оферти (листа та додаткової угоди) 27.12.2018 визнаний відповідачем у судовому засіданні і в силу положень ч.1 ст. 75 ГПК України додатковому доведенню не підлягає.

Як вказує позивач, на момент формування даної позовної заяви відсутні будь-які активні дії з боку відповідача щодо підписання додаткової угоди, внаслідок чого наступили наслідки у вигляді укладення відповідної додаткової угоди.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, з якою кореспондується норма ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 4 ст. 284 Господарського кодексу України визначено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності урегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

На час вручення відповідачу проекту додаткової угоди та витікання розумного строку на акцепт чи відхилення пропозиції, діяв Закон України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції від 10.04.1992 № 2269-XII (далі Закон).

За приписами ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Пунктом 10.3 зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Таким чином, враховуючи строк отримання оферти 27.12.2018, строк на її розгляд відповідачем витік 28.01.2019.

Жодних дій відповідачем або органом управління майном у цей термін вчинено не було.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди. Якщо орендодавець не одержав у встановлений термін висновків органу, уповноваженого управляти державним майном, дозволу, відмови чи пропозицій від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, укласти договір оренди нерухомого майна з бюджетною установою, організацією, висновків органу Антимонопольного комітету України, укладення договору оренди вважається з цими органами погодженим.

Викладене приводить колегію суддів до безспірного висновку про те, що оферта позивача від 27.12.2018 була погоджена органом, уповноваженим управляти нерухомим майном, однак додаткова угода не була підписана відповідачем внаслідок бездіяльності.

Правові наслідки цього факту отримали полярно різні правові оцінки сторонами спору, а вірне вирішення питання правових наслідків такої бездіяльності, на думку колегії спору, і є суттю даного приватно-правового спору.

Зокрема, відповідач в судовому засіданні стверджує, що порушення ним своїх обов`язків не тягне жодних правових наслідків. Оскільки додаткова угода не була ним підписана, то оферту не слід вважати акцептованою.

Позивач стверджує, що поведінка відповідача (фактичне продовження договору оренди, підписання в наступному додаткової угоди про продовження строку, прийняття платежів), а також спеціальний статус відповідача, який є органом влади, який покладає на нього певні обов`язки, зобов`язують суд до здійснення висновку про акцепт оферти від 27.12.2018.

Оцінюючи позиції і аргументи сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач de facto стверджує про те, що невиконання органом влади та органом управління майном приписів закону (ст. 9 Закону та ч.3 ст. 188 ГК України) не тягне ніяких наслідків взагалі, окрім виключно негативних наслідків для орендаря, який не отримав очікуваних юридичних наслідків (розгляду оферти і укладання додаткової угоди).

Очевидно, що така правова позиція не має права на існування, оскільки суперечить як принципу верховенства права, так і принципам належного урядування, а також принципу розумності, справедливості і добросовісності цивільних відносин.

Зокрема, у Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Приватна сторона правовідносин із органами державної влади (розпорядниками державного майна) має законне право очікувати, що виконання такими органами своїх функцій відбудеться відповідно до закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі").

Тому на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Одним з проявів принципів належного урядування є те, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якого порушення, помилки, протиправної бездіяльності повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

Таким чином, бездіяльність відповідача не може мати позитивних наслідків для нього самого (безкарність бездіяльності і безвідповідальності) та негативних для приватного учасника обороту.

Крім того, колегія суддів звертає увагу часників спору на приписи п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України (принцип розумності, справедливості і добросовісності цивільних відносин), які є нормами прямої дії.

Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати КЦС від 01.03.2021 у справі №180/1735/16, яка, серед іншого, стосується принципів у сфері виконання зобов`язання, зазначено, що згідно з п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 цієї статті, свідчить, що загальні засади цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, передусім акти цивільного законодавства, повинні відповідати змісту загальних засад. Це проявляється, зокрема, в тому, що загальні засади є фактично нормами прямої дії.

Таким чином, і з огляду на приписи п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України позиція відповідача про некараність бездіяльності органу державної влади та настання негативних наслідків виключно для позивача є нерозумною, несправедливою і недобросовісною.

В силу викладеного колегія суддів вважає безпідставною правову позицію відповідача і схиляється до висновку про необхідність захисту порушеного права позивача.

Оцінюючи можливий спосіб захисту порушеного права та належність обраного позивачем способу, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги правові позиції ВС у даному питанні.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого державного майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 20 квітня 2020 у справі №812/1313/18.

Таким чином, встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення позивача до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Дана правова позиція підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, Верховного Суду у постановах від 10.10.2019 у справі № 916/2135/16, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

Опираючись на викладене та приймаючи до уваги положення ст.9 Закону, відповідно до яких бездіяльність органу, уповноваженого управляти майном, укладення договору є погодженим, опираючись на приписи п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів враховує два наступних міркування.

По-перше, зміна умови строку дії орендних відносин не створює ризиків відносно матеріальних інтересів відповідача, оскільки визначення розміру орендної плати відбувається за актуальними правилами і актуальною оцінкою та без жодних заперечень останнього.

Так, відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.

Пунктом 2 Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1995 року № 629 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 січня 2003 року № 3) (далі - Методика), зокрема, передбачено, що оцінка об`єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об`єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати. Оцінка обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому.

Отже, з 24 травня 2011 року законодавцем встановлено умову обов`язкового проведення переоцінки об`єкта оренди як підстави для поновлення договору оренди державного та комунального майна, остання оцінка якого є застарілою, оскільки була зроблена більш як три роки тому.

Під час укладення чергової додаткової угоди, у 2018 році була проведена оцінка нерухомого майна, яке становить предмет договору. В ході судового засідання 17 травня 2021 року представник позивача вказав про актуальність оцінки майна і розміру орендної плати, а представник відповідача проти даного факту не заперечував, що спростовує позицію відповідача про відсутність підстав для продовження дії договору оренди шляхом укладення додаткової угоди через відсутність оцінки нерухомого майна.

По-друге, продовження дії орендних відносин на доволі тривалий термін (20 років) не несе ризиків порушення будь-яких прав відповідача, оскільки в розпорядженні останнього є адекватний і ефективний запобіжник порушення права.

Так, одним з наслідків бездіяльності відповідача та органу управління майном є відсутність їх офіційної позиції щодо прийнятності оферти про продовження орендних відносин на 20 років та наявність будь-яких супутніх ризиків.

В матеріалах справи відсутні докази попередження відповідачем чи будь-яким іншим органом, в управлінні якого перебуває орендоване майно, про намір використовувати спірне майно для власних потреб або про намір припинити договір оренди.

Єдине, що можна зрозуміти з наступної поведінки відповідача, це те, що він не заперечує проти продовження орендних відносин на більш короткі терміни.

Тому колегія суддів зауважує, що в разі існування будь-яких об`єктивних ризиків для відповідача, обумовлених продовженням строку дії договору оренди на 20 років, останній може скористатись своїм правом, передбаченим ч.2 ст. 188 ГК України (зміна суттєвої умови договору).

На думку колегії суддів, справедливість і розумність у правовідносинах, які склалися у даному спорі, полягає як раз в тому, що наслідки бездіяльності органу влади повинний нести суб`єкт цієї бездіяльності. В умовах даного спору відповідач, бездіяльність якого і породила спір, не позбавлений права захистити себе від можливих ризиків шляхом доведення необхідності зміни суттєвої умови договору (строку договору) у законній і змагальній процедурі, передбаченій ст. 188 ГК України.

Оцінюючи заперечення відповідача щодо дії норм права у часі (твердження про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX), колегія суддів зазначає, що ці заперечення не відповідають змісту ч. 1,3 ст. 5 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Очевидно, що як оферта, так і її погодження в порядку ст. 9 Закону, а отже, і укладення додаткової угоди (закон використовує термін «погодження договору оренди», який не може мати іншого змісту, аніж погодження суттєвих умов правочину, тобто його укладання), відбулися під час дії Закону, і положення нового нормативного акту - «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX на ці правовідносини не розповсюджується.

В цій частині колегія суддів зазначає, що безпідставними є також заперечення відповідача щодо нормативної заборони продовження строку дії договору оренди на 20 років, оскільки ці заперечення знову ж ґрунтуються на положеннях Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, який до спірних правовідносин не застосовується.

Оцінюючи заперечення відповідача про те, що направлення оферти до витікання строку дії договору не відповідає точному змісту ст. 17 Закону, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 2 статті 17 Закону не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди та її направлення у межах строку, встановленого законом.

Отже, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 906/742/18, постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі № 914/120/19, постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року по справі № 902/862/15.

Викладене свідчить про безпідставність заперечень відповідача.

Крім того, колегія суддів зазначає про свою згоду із мотивами, зазначеними у рішенні суду першої інстанції.

Оскільки нормативні вимоги до судового рішення не вимагають дублювання тексту рішення суду першої інстанції, із яким згоден суд апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе обмежитись констатацією того, що аргументи, наведені судом першої інстанції, також є резонними і релевантними щодо даного спору.

Отже, за висновками судової колегії, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку на підставі доказів, що були надані учасниками процесу. Судовою колегією не встановлено порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області на рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2021 у справі № 922/1428/21 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2021 у справі № 922/1428/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 18.10.2021.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя Е.В. Сгара

Суддя І.А. Шутенко