РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2021Справа № 910/11972/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест»

до Концерн «Військторгсервіс»

про 43921,41 грн,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну «Військторгсервіс» про стягнення 43921,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови Договору поставки товару №1/П-2020 від 30.04.2020 в частині своєчасної та повної оплати за поставлену продукцію, внаслідок за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 562089,34 грн. З метою відновлення порушених прав позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з відповідача вищезазначеної заборгованості. Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/2440/21 від 08.07.2021 позовні вимоги ТОВ «Росторг-Інвест» задоволено частково, стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь позивача 562089,34 грн основного боргу, 24791,11 грн пені, 25720,40 грн інфляційних втрат, 6200,43 грн 3% річних. Враховуючи вищезазначене, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України та ст. 231 ГК України та п. 6.2. договору, позивач просить суд, стягнути з відповідача суму інфляційних витрат у розмірі 28049,66 грн, 3% річних в розмірі 7114,67 грн та пеню в розмірі 8757,08 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.06.2019 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16.08.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що надані позивачем до позовної заяви не долучено обґрунтованих розрахунків заявлених позовних вимог.

Окрім того, відповідач просив зменшити суму штрафних санкцій посилаючись на те, що порушення ним зобов`язань не завдало збитків позивачу. Також, відповідач посилався на скрутне фінансове становище підприємства, наявність накладених арештів на його рахунки, у зв`язку з чим, просив суд зменшити розмір штрафних санкцій до 1 грн.

У відповіді на відзив позивач заперечив щодо доводів відповідача стосовно необґрунтованості розрахунків пені, крім того, позивач зазначив, що обставини на які посилається відповідач як на підстави зменшення суми штрафних санкцій не відповідають дійсним обставинам, адже виконавче провадження із яким відповідач пов`язує накладення арешту на свої банківські рахунку було закрите 13.08.2021. Також, позивач зазначив, що посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства викликає сумніви, оскільки у вересні-жовтні 2020 відповідачем було прийнято у штат 26 нових співробітників, що не може свідчити про наявність фінансових проблем у підприємства.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (постачальник, позивач) та Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» (покупець, відповідач) укладено Договір поставки № 1/П-2020 (далі - договір) відповідно до умов якого постачальник зобов`язується на умовах, передбачених цим договором, постачати в асортименті продукти харчування (далі - товар) покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар. Товар (продукти харчування),/ що постачається повинен відповідати описам до продуктів харчування з 1001 по 5021 найменувань продуктів до Каталогу продуктів харчування, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 591 від 15.11.3019.

Згідно з п. 1.2. договору найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємною частинами цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника .

Пунктом 2.2 договору визначено, що постачальник поставляє товар покупцю на умовах DDP (доставка на склад покупця) в строки та за адресою, що визначаються покупцем в замовленні.

Відповідно до п. 2.4 договору право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (далі по тексту - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику.

Згідно з п. 2.7 договору у момент приймання-передачі товару постачальник надає покупцю сертифікат якості виробника, якісне посвідчення.

Відповідно до п. 2.9 договору у разі поставки товару, не вказаного в замовленні або понад кількість, зазначеного в замовленні, а також у разі поставки неякісного товару або не допоставки товару, покупець зобов`язаний повідомити про це постачальника, і має право відмовитися від даного товару, обов`язково зробивши позначку про причини відмови в ТТН. Якщо зазначені позначки в ТТН відсутні, то вважається, що товар поставлений в повному обсязі без явних недоліків.

Відповідно до п. 3.4 договору датою оплати товару вважається дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 3.5 договору постачальник зобов`язується зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно чинного законодавства. При виписці рахунку і податкової накладної за поточний період враховується поворотна продукція, а саме: товар, не прийнятий покупцем з причин, зазначених у ТТН, згідно п. 2.9. цього договору. При реєстрації постачальником податкових накладних застосовуються наступні реквізити Покупця: Отримувач: Концерн «Військторгсервіс», філія «Східна», Концерну «Військторгсервіс»: ІПН: 87; Код ЄДРПОУ Концерну «Військторгсервіс»: 33689922: Номер філії: 26.

Відповідно до п. 5.2.1 договору за відсутності зауважень, приймати поставлені товари згідно з належним чином оформленими і підписаними документами (ТТН) та здійснювати оплату товару на умовах цього договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2020, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 9.1. договору).

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 712089,34 грн, що підтверджується видатковими накладними, зокрема, № 217 від 08.09.2020 на суму 275.103,16 грн, № 227 від 09.09.2020 на суму 100.850,40 грн, № 228 від 09.09.2020 на суму 97.376,66 грн, № 230 від 09.09.2020 на суму 100.850,40 грн, № 226 від 10.09.2020 на суму 4.202,10 грн, № 229 від 10.09.2020 на суму 42.685,33 грн, № 231 від 10.09.2020 на суму 17.634,10 грн, № 248 від 10.09.2020 на суму 825,00 грн, № 223 від 12.09.2020 на суму 6.900,96 грн, № 224 від 12.09.2020 на суму 14.899,32 грн, № 225 від 12.09.2020 на суму 50.761,91 грн, які підписані представниками позивача та відповідача та скріплені відповідними печатками без будь-яких зауважень щодо строку, якості та кількості поставленого товару.

Окрім того на підтвердження факту здійснення поставки позивачем відповідачу обумовленого умовами договору товару ТОВ «Ростор-Інвест» подано товарно-транспорті накладні № Р217 від 08.09.2020, № Р227 від 09.09.2020, № Р228 від 09.09.2020, № Р230 від 09.09.2020, № Р226 від 10.09.2020, № Р229 від 10.09.2020, № Р231 від 10.09.2020, № Р241 від 10.09.2020, № Р223 від 12.09.2020, № Р 224 від 12.09.2020, № Р225 від 12.09.2020.

Відповідачем поставлений товар було оплачено частково в сумі 150000 грн, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 562089,34 грн.

З метою стягнення вищезазначеної заборгованості позивач звертався до Господарського суду міста Києва із відповідним позовом.

Пунктом 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» передбачено, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Доказів здійснення відповідачем оплати за поставлений товар на час розгляду даної справи матеріали справи не містять.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст.265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

В силу положень ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Дослідивши долучені до матеріалів справи докази, зокрема, наявні видаткові накладні, суд дійшов висновку, що позивач у відповідності до умов укладеного між сторонами договору здійснив поставку товару на загальну суму 712089,34 грн, проте відповідачем було здійснено лише часткову оплату в розмірі 150000 грн.

Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та товаро-транспортними накладними.

Пунктом 3.3. договору визначено, що всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту отримання товару.

Доказів щодо погашення заборгованості відповідачем матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, суд вважає, що відповідач є таким, що порушив зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за поставлений товар. Також матеріали справи не містять доказів щодо виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/2440/21.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вказаних норм, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 7114,67 грн трьох відсотків річних та 28049,66 грн інфляційних втрат.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 відсотків річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що надані розрахунки відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та є арифметично вірними, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог стосовно стягнення з відповідача пені в розмірі 8757,08 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з положеннями ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п. 6.2. договору за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено, що наданий розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, умовам договору та є арифметично вірними, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідачем подано заяву про зменшення штрафних санкцій на підставі ст.233 Господарського кодексу України, посилаючись на відсутність збитків позивача у та скрутне фінансове становище підприємства.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе її зменшення.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

При цьому, вирішуючи таке питання суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 910/9765/18.

Як унормовано ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а ст.ст. 525, 526 названого Кодексу і ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Враховуючи вищезазначене, відсутні підстави для задоволення заяви відповідача щодо зменшення суми штрафних санкцій.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин.

Стосовно вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6878,43 грн, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем, на підтвердження факту надання правничої допомоги до матеріалів справи додано Договір про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020 укладений між АО «Компанія «Довіра» та позивачем, Додаткова до договору №20 від 05.07.2021, копію Акта надання послуг №75 від 12.07.2021 на суму 6878,43 грн, копію розрахунку витрат на правову допомогу №1 від 15.07.2021 та копію платіжного доручення №174 від 14.07.2021 на суму 6878,43 грн.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката є обґрунтованими.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе покласти на відповідача витрати позивача з оплати професійної правничої допомоги адвоката в сумі 6878,43 грн

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. Оплати послуг адвоката покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А; ідентифікаційний код 33689922) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росторг-Інвест» (69063, Запорізька обл. м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая, буд. 29; ідентифікаційний код 43591006) 28049 (двадцять вісім тисяч сорок дев`ять) грн 66 коп. інфляційних втрат, 7114 (сім тисяч сто чотирнадцять) грн 67 коп. трьох відсотків річних, 8757 (вісім тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн 08 коп. пені, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6878 (шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн 43 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 22.10.2021

Суддя Я.В. Маринченко