ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.10.2021м. СумиСправа № 920/526/21

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участі секретаря судового засідання Кириченко-Шелест А.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/526/21 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія» «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (40022, м. Суми, вул. Друга Залізнична, буд. 10, ідентифікаційний код 33698892),

про стягнення 1 588 276,40 грн,

за участі представників учасників справи:

позивача- Поліщук В.О. в режимі відеоконференції,

відповідача - Пилипенко О.В.

ВСТАНОВИВ:

17.05.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача борг у загальній сумі 1 588 276,40 грн, з яких: пеня у сумі 460 716,71 грн, 3 відсотка річних у сумі 456 791,13 грн, інфляційних втрат у сумі 670 768,56 грн, а також стягнути з відповідача судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу від 24.09.2019 № 4098/1920-ЕЕ-29 щодо оплати вартості поставленого природного газу, у зв`язку з чим відповідачеві нараховано пеню, річні та інфляційні у відповідних розмірах.

У позовній заяві позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 23 824,15 грн.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.05.2021 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі № 920/526/21 та призначити підготовче засідання на 13.07.2021, 10:30.

15.06.2021 від представника відповідача надійшов відзив від 11.06.2021 № 2856 (вх. № 5604/21), відповідно до якого, останній проти задоволення позову заперечує, зазначаючи, що позов підписано неналежною особою, як і додатки до позову засвідчені неуповноваженою особою. Крім того, позивачем неправильно розраховано пеню за грудень 2019 року, за січень 2020 року, за лютий 2020 року, без врахування обставини, що карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19 встановлений з 12 березня 2020 року, а не з 18.04.2020, як вважає позивач. Також, позивач помилково вважає, що за зобов`язаннями грудня 2019 року період прострочення на суму 358 848,86 грн складає 52 дні з 26.02.2020 по 17.04.2020 (замість 15 днів з 26.02.20 по 11.03.2020) та помилково нараховує на неї суму пені 7 239,73 грн оскільки з 12.03.2020 по 17.03.2020 тривав карантин. Крім цього, як зазначає представник відповідача, позивач помилково нараховує пеню за зобов`язаннями лютого 2020 за період з 26.03.2020 по 17.04.2020 на суму 2 506 821,70 грн, оскільки в цей час тривав карантин.

Також представником відповідача подано до суду клопотання від 11.06.2021 № 2855 (вх. № 2458 від 15.06.2021) про зменшення пені та приєднання (долучення) доказів до матеріалів справи, де представник відповідача зазначаючи, що несвоєчасна оплата за природний газ здійснена не з вини відповідача, просить зменшити заявлений позивачем розмір пені на 50 % та долучити до матеріалів справи додані до цього клопотання письмові докази.

09.07.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив від 09.07.2021 № 39/5-4810-21, відповідно до якої останній із позицією, викладеною відповідачем у відзиві не погоджується, зазначаючи, що уклавши договір постачання природного газу відповідач взяв на себе зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу у відповідні строки, а саме: до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Матеріали справи містять докази того, що відповідачем не виконувались взяті зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу у належні строки. Зокрема, даний факт підтверджується оригіналом доданого розрахунку суми штрафних санкцій, 3% річних та операціями по підприємству відповідача. Крім того, як зазначає представник позивача, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального періоду 2018-2020 років. Держава, покладаючи на АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, тим самим спричиняючи до збитків. Також, у зазначеній відповіді на відзив представник позивача просить суд поновити йому строк для подання відповіді на відзив, долучивши її до матеріалів справи.

09.07.2021 від представника позивача до суду електронною поштою надійшла заява від 09.07.2021 № 39/5-4809-21 (вх. № 2713/21) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою від 12.07.2021 постановлено заяву представника позивача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) - адвоката Поліщук В.О. ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 09.07.2021 № 39/5-4809-21 (вх. № 2713/21) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 920/526/21 задовольнити; провести підготовче засідання у справі № 920/526/21, призначене на 13.07.2021, 10:30 за участю представника позивача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) - адвоката Поліщук В.О. ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» (пошук в мережі Інтернет здійснюється за посиланням: https://easycon.com.ua).

Протокольною ухвалою від 13.07.2021, яка відповідно до частини п`ятої статті 233 ГПК України занесена до протоколу судового засідання, суд поновив представнику позивача строк на подання відповіді на відзив, долучивши її до матеріалів справи, а також протокольною ухвалою від 13.07.2021 суд постановив продовжити строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів.

У підготовчому засіданні від 13.07.2021 судом оголошено перерву до 17.08.2021, 12:00.

Ухвалою від 13.07.2021 у справі № 920/526/21 судом постановлено повідомити відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (40022, м. Суми, вул. Друга Залізнична, буд. 10, ідентифікаційний код 33698892) про підготовче засідання, призначене на 17.08.2021, 12:00.

22.07.2021 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив від 20.07.2021 № 3666 (вх. № 6738/21), відповідно до яких останній зазначає, що позивач не спростовує у відповіді на відзив доводів відповідача про те, що з доданого до позовної заяви «розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" за договором від 24.09.2019 № 4098/1920-ЕЕ-29, станом на дату остаточного розрахунку», який є складовою частиною позову (п. 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України) і доказом по справі, вбачається, що він не відповідає критеріям допустимості, достовірності доказів (ст.ст. 77 - 78 ГПК України), оскільки його підписано не представником, який підписав позовну заяву та не головою правління Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», а не уповноваженою особою - начальником відділу Департаменту з проблемною заборгованістю А. Козлітіним. Крім того, позивач не спростовує у відповіді на відзив доводів відповідача про те, що з матеріалів справи вбачається, що всі додатки до позову (крім довіреності представника позивача та копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю представника позивача) додані в копіях, які завірено не представником позивача, адвокатом П. Литвин, а не уповноваженою особою - начальником відділу Департаменту з проблемною заборгованістю А. Козлітіним. Проте до позову не додано доказів щодо наявності відповідних повноважень у начальника відділу Департаменту з проблемною заборгованістю А. Козлітіна щодо засвідчення копій документів від імені позивача. Отже, і копія договору № 4098/1920-ЕЕ-29 та додаткових угод до нього та копії актів приймання-передачі природного газу та копії виписок за договором № 4098/1920-ЕЕ-29 засвідчені не уповноваженою особою є недопустимими доказами, що є також підставою для відмови в позові. Також, представник відповідача повторно наголошує на помилках у нарахуванні пені за грудень 2019, січень 2020 та лютий 2020.

Відповідно до статті 185 ГПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання 17.08.2021, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 920/526/21 та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.09.2021, 15:00 за участю представника позивача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) - адвоката Поліщука В.О. ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» (пошук в мережі Інтернет здійснюється за посиланням: https://easycon.com.ua).

16.09.2021 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з відпусткою судді Джепи Ю.А. з 16 по 17 вересня 2021 року, що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Враховуючи положення частини тринадцятої статті 32 ГПК України, суд ухвалою від 20.09.2021 призначив справу № 920/526/21 до розгляду по суті в судовому засіданні на 06.10.2021, 11:30 за участі представника позивача у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

20.09.2021 представником відповідача подано суду додаткові пояснення від 17.09.2021 № 4672 (вх. № 8107/21) до клопотання про зменшення пені, де представник відповідача зазначає сплата штрафних санкцій не тільки зачіпає майнові інтереси відповідача, а й майнові інтереси інших осіб, позбавляє його можливості підготовки до опалювального періоду 2021/2022 та нормального його проходження, а саме, здійснювати закупівлю природного газу згідно умов пункту 5.1 договору № 2505-НТГ-29 постачання природного газу від 01.06.2021, укладеного між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг» в частині оплати авансових платежів за поставку природного газу.

Представник позивача Поліщук В.О. приймав участь у судовому засіданні по суті 06.10.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку «EasyCon», у відповідності до вимог статті 197 ГПК України. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача приймав участь у судовому засіданні по суті 06.10.2021 безпосередньо у приміщенні суду, усно зазначив, що проти позовних вимог заперечує та підтримує клопотання про зменшення пені на 50 %.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Беручи до уваги приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами.

Судовий процес, на виконання статті 222 Господарського процесуального кодексу України, фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

В судовому засіданні 06.10.2021 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

24.09.2019 між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (відповідач) укладено договір № 4098/1920-ЕЕ-29 постачання природнього газу (далі - договір).

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 договору, позивач зобов`язується поставити відповідачеві у 2018 році природній газ, а відповідач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природній газ, що постачається за цим договором, використовується позивачем виключно для виробництва теплової енергії.

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 38 031 686,50 грн, що підтверджується актами приймання - передачі природного газу від 31.10.2019 на суму 3 986 955,36 грн, 30.12.2019 на суму 16 371 893,50 грн, 31.01.2020 на суму 6 301 891,20 грн, 29.02.2020 на суму 2 506 821,70 грн, 31.03.2020 на суму 3 527 200,32 грн, 30.04.2020 на суму 1 585 782,72 грн, від 31.05.2020 на суму 2 765 281,53 грн, від 30.06.2020 на суму 779 609,27 грн та від 30.09.2020 на суму 206 250,90 грн (а.с. 47-55).

Відповідно до пункту 5.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 5.1 договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення пені у сумі 460 716,71 грн, 3 відсотків річних у сумі 456 791,13 грн та інфляційних втрат у сумі 670 768,56 грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем остаточний розрахунок по договору від 24.09.2019 № № 4098/1920-ЕЕ-29 за зобов`язаннями:

- жовтня 2019 року здійснено 18.02.2020;

- грудня 2019 року - 26.11.2020;

- січня 2020 року - 18.01.2021;

- лютого 2020 року - 18.01.2021;

- березня 2020 року - 22.01.2021;

- квітня 2020 року - 22.01.2021;

- травня 2020 року - 22.01.2021;

- червня 2020 року - 22.01.2021;

- вересня 2020 року - 22.01.2021;

Таким чином, заборгованість за договором від 24.09.2019 № № 4098/1920-ЕЕ-29 повністю погашена відповідачем 22.01.2021.

Відтак позивач нарахував відповідачу:

- за зобов`язаннями жовтня 2019 року - 143 274,57 грн пені, 27 278,48 грн три відсотка річних;

- за зобов`язаннями грудня 2019 року - 167 932,73 грн пені, 42 008,61 грн три відсотка річних та 9 026,60 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями січня 2020 року - 127 139,79 грн пені, 156 952,03 грн три відсотка річних та 271 093,72 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями лютого 2020 року - 22 369,62 грн пені, 61 241,77 грн три відсотка річних та 106 889,53 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями березня 2020 року - 77 514,83 грн три відсотка річних та 121 210,65 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями квітня 2020 року - 31 333,18 грн три відсотка річних та 49 588,60 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями травня 2020 року - 47 612,15 грн три відсотка річних та 80 780,26 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями червня 2020 року - 11 378,31 грн три відсотка річних та 27 617,55 грн інфляційних втрат;

- за зобов`язаннями вересня 2020 року - 1 471,77 грн три відсотка річних та 4 561,65 грн інфляційних втрат.

Таким чином, загальна сума нарахувань за несвоєчасне виконання зобов`язання відповідачем становить 1 588 276,40 грн, з яких пеня у сумі 460 716,71 грн, три відсотка річних у сумі 456 791,13 грн та інфляційні втрати у сумі 670 768,56 грн.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог частини першої статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною першою статті 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно вимог статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Частиною першою статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно норм цивільного законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплатити вартість отриманої речі та право її вимоги.

Договір є консенсуальним, оскільки права та обов`язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, зміст договору є і мови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення з пені, 3 % річних та інфляційні збитки.

Факт прострочення платежу за отриманий природний газ підтверджується розрахунками позивача, а також не заперечується відповідачем у поданому до суду відзиві на позовну заяву.

Щодо стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини другої статті 193 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з приписами статей 216-218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 ГК України).

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 ГК України.

Частиною шостою статті 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договором (пунктом 7.2) передбачено, що у разі порушення покупцем умов пункту 5.1 договору, покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі 17,8 % річних (14,2 % річних з 01.01.2020 згідно з додатковою угодою № 9), але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми пені за договором від 24.09.2019 № 4098/1920-ЕЕ-29, нарахованої за загальний період з 26.11.2019 по 17.01.2021 встановив, що розрахунок пені здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме позивачем неправильно розраховано пеню за грудень 2019 року, за січень 2020 року, за лютий 2020 року в період дії карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.05.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 09.12.2020 № 1236 з 12.03.2020 по 28.02.2021.

З метою підтримки підприємств в умовах карантину, відповідно до пункту 15 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

Таким чином позивач помилково вважає, що за зобов`язаннями грудня 2019 року період прострочення на суму 358 848,86 грн складає 52 дні з 26.02.2020 по 17.04.2020 (замість 15 днів з 26.02.2020 по 11.03.2020) та помилково нараховує на неї суму пені 7 239,73 грн, оскільки з 12.03.2020 по 17.03.2020 тривав карантин. Аналогічно позивач помилково вважає, що за зобов`язаннями січня 2020 року період прострочення на суму 6 301 891,20 грн складає 52 дні з 26.02.2020 по 17.04.2020 (замість 15 днів з 26.02.2020 по 11.03.2020) та помилково нараховує на неї суму пені 127 139,79 грн, оскільки з 12.03.2020 по 17.03.2020 тривав карантин. Крім цього, позивач помилково нараховує пеню за зобов`язаннями лютого 2020 року за період з 26.03.2020 по 17.04.2020 на суму 2 506 821,70 грн, оскільки з 12.03.2020 по 17.03.2020 тривав карантин.

Судом перевірено здійснений відповідачем контррозрахунок пені за зобов`язаннями грудня 2019 року, січня 2020 року та лютого 2020 року, відповідно до якого сума пені за договором від 24.09.2019 № 4098/1920-ЕЕ-29, нарахованої за загальний період з 26.11.2019 по 17.01.2021 складає 342 730,89 грн.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 342 730,89 грн визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню, а в іншій частині пені в сумі 117 985,82 грн суд відмовляє за безпідставністю нарахування.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50 % суд зазначає наступне.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки (штрафу), суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.

Відповідно до пункту 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008 якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

В пункті 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Слід зазначити, що поняття значно та надмірно, при застосуванні частини третьої статті Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд при цьому повинен врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).

Правова позиція Верховного Суду «щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій» (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зважаючи на наведені вище обставини справи, суд, враховуючи інтереси обох сторін, співрозмірність неустойки, ступень виконання зобов`язання відповідачем, співвідношення розміру пені і понесених позивачем збитків у зв`язку з порушенням відповідачем свого зобов`язання, збитковість фінансового стану відповідача, а також те, що заборгованість за спожитий природний газ відповідачем сплачена в повному обсязі, вважає за доцільне задовольнити клопотання відповідача частково та зменшити розмір пені на 30 відсотків.

Таким чином, сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 239 911,62 грн.

Щодо нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку річних та інфляційних втрат, 3 % річних складають 456 791,13 грн, інфляційні втрати складають 670 768,56 грн, нараховані за загальний період з 26.11.2019 по 21.01.2021.

Здійснений позивачем розрахунок річних та інфляційних суд вважає арифметично вірним.

Суд, розглянувши позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, вважає їх обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, сума 3 % річних та інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 456 791,13 грн та 670 768,56 грн відповідно.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми та підлягають частковому задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 22 054,36 грн покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, судом враховані роз`яснення, надані у постанові Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», відповідно до яких у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (40022, м. Суми, вул. Друга Залізнична, буд. 10, ідентифікаційний код 33698892) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія» «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) пеню в сумі 239 911,62 грн (двісті тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот одинадцять гривень 62 коп.), 3 % річних в сумі 456 791,13 грн (чотириста п`ятдесят шість тисяч сімсот дев`яносто одну гривню 13 коп.), інфляційні втрати в сумі 670 768,56 грн (шістсот сімдесят тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 56 коп.) та витрати по сплаті судового збору в сумі 22 054,36 грн (двадцять дві тисячі п`ятдесят чотири гривні 36 коп.).

3. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені в сумі 102 819,27 грн - відмовити у зв`язку зі зменшенням розміру пені, а у частині стягнення пені в сумі 117 985,82 грн - відмовити у зв`язку з безпідставністю нарахування.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі статтею 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повні реквізити сторін зазначені у пункті 2 резолютивної частини цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 18 жовтня 2021 року.

Суддя Ю.А. Джепа