ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2021 р. м.Київ Справа№ 910/5359/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Дикунської С.Я.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Салій І.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 16.09.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Офісу Генерального прокурора в інтересах Держави

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.10.2020 (повний текст рішення складено та підписано 26.10.2020)

та додаткове рішення від 09.11.2020 (повний текст складено та підписано 09.11.2020)

у справі №910/5359/20 (суддя - Підченко Ю.О.)

За позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"

до Держави Україна в особі 1) Офісу Генерального прокурора

2) Державної казначейської служби України

про стягнення 2 062 958,18 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт" (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора (надалі також - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (надалі також - відповідач-2) про стягнення заборгованості в розмірі 2 062 958, 18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що весь час з моменту накладення арешту 18.05.2018 та до часу примусової реалізації та передачі новому власнику 21.04.2019 вантаж мінерального добрива "Карбамід марки Б" перебував на території Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" у зв`язку з чим позивач був змушений нести витрати по зберіганню вантажу.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач-1 в обґрунтування заперечень на позов вказував про те, що позивач безпідставно зазначив відповідачем саме Офіс Генерального прокурора, при тому, що звернення із даним позовом про стягнення з Державного бюджету грошових коштів здійснено за відсутністю предмету спору, оскільки законодавством не передбачено строків розгляду слідчим, або процесуальним керівником заяв щодо витрат на зберігання речових доказів. Окрім того, відповідач-1 зазначив, що зроблений позивачем розрахунок зберігання речових доказів є суттєво завищеним.

Відповідач-2 проти позову заперечував з підстав того, що вимоги позивача про стягнення з державного бюджету понесених збитків у розмірі 2 062 958,18 грн. - є безпідставними, а також вказував про відсутність порушеного права позивача з боку відповідача-2

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі №910/5359/20 позовні вимоги Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" задоволено повністю. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (73000, Херсонська обл., пр-т Ушакова, 4; ідентифікаційний ) заборгованість у розмірі 2 062 098, 18 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 30 944, 37 грн.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що:

- з постановленням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №757/23544/18-к, позивач був позбавлений можливості вчиняти будь-які дії відносно спірного майна, окрім, як його збереження, адже в іншому випадку мало-б місце існування підстав для застосування до нього відповідальності за втрату чи пошкодження речового доказу;

- в силу наявних судових рішень щодо накладення арешту, а також приписів ст. ст. 100, 168 Кримінального процесуального кодексу України, Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1104 від 19.11.2012, та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Державної податкової адміністрації України, Верховного суду України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та Державної судової адміністрації України №51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010, протягом з 22.04.2019 по 24.05.2019 між суб`єктом владних повноважень в особі органів досудового розслідування та позивачем, у результаті вимушеного зберігання спірного майна, зумовленим фактичною бездіяльністю органу досудового розслідування в рамках кримінальних проваджень, щодо вчинення дій спрямованих на передачу спірного майна спеціалізованій установі, організації чи підприємству для його зберігання чи реалізації, виникли оплатні цивільно-правові відносини зі зберігання вантажу мінеральних добрив "Карбаміду марки Б" у кількості 3087,295 тон., що перебував на території позивача, витрати на що у відповідності до положень п. 32 зазначеного Порядку та п. 13 визначеної Інструкції покриваються за рахунок держави;

- тобто, в будь-якому випадку витрати на зберігання речових доказів в кримінальному провадженні покриваються за рахунок коштів державного бюджету, а саме: за рахунок бюджетних коштів, передбачених для утримання органу, що здійснив передачу відповідних доказів на зберігання, або ж безпосереднього за рахунок держави у випадку передачі органом таких доказів на зберігання іншій установі чи підприємству;

- вимоги позивача до Держави України в особі відповідача-1 та відповідача-2 про стягнення заборгованості в розмірі 2 062 958, 18 грн є обґрунтованими, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Також, від Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" до суду першої інстанції після ухвалення оскаржуваного рішення, надійшла заява про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відповідно до якої заявник просить стягнути з Державного бюджету України витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 61 249, 70 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 стягнуто з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (73000, Херсонська обл., пр-т Ушакова, 4; ідентифікаційний ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 61 249, 70 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що як вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020, позовні вимоги задоволено повністю, а тому й витрати на професійну правову допомогу мають бути відшкодовані позивачу у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на рішення і додаткове рішення, узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленими рішеннями судом першої інстанції, держава в особі Офісу Генерального прокурора звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/5359/20 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову та вимог за додатковим рішенням - відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення та оскаржуваного додаткового рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, Офіс генерального прокурора наголошував на тому, що:

- доводи суду першої інстанції про покриття витрат саме за рахунок коштів держави Україна - є такими, що суперечать ст. 38 КПК України;

- сума вартості зберігання речових доказів є непідтвердженою та необґрунтованою;

- до справи залучено неналежного відповідача - Офіс Генерального прокурора.

Також, скаржник в обгрунтування підстав скасування додаткового рішення суду першої інстанції посилався на те, що під час розгляду справи, будь-які докази на підтвердження вимог про стягнення з державного бюджету України на користь ДП «Херсонський морський торговельний порт» витрат на правничу допомогу не надавались, вимоги про її стягнення не висувались. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 приймалось без участі сторін. Таким чином, Офіс Генерального прокурора був позбавлений передбаченим законом правом надати оцінку та заперечення доказам, які судом покладено в основу рішення, що є порушенням норм процесуального права. Крім цього, ДП «Херсонський морський торговельний порт» є державним підприємством, яке має свій юридичний відділ, який функціонує з метою, зокрема, здійснення претензійно-позовної роботи. Отже, ДП «Херсонський морський торговельний порт» не був зобов`язаний залучати третіх осіб для надання правової допомоги.

Короткий зміст заперечень ДП «Херсонський морський торговельний порт» проти доводів апеляційної скарги на рішення і додаткове рішення

06.02.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача у встановлений судом апеляційної інстанції строк надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач вказував на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, а також відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.

Позивач наголошував, що позов пред`явлено до держави в особі належних відповідачів, оскільки у відповідності до ст.ст. 25,43 Бюджетного кодексу України та Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України №460/2011 від 13.04.2011, забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, а також здійснення безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду покладено саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи. Отже, у даній справі, предметом якої є стягнення витрат на зберігання речових доказів, відшкодування яких, повинне здійснюватися державою за рахунок коштів державного бюджету, відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Офіс Генерального прокурора (дії якого призвели до покладення на Позивача обов`язку зберігати речові докази та нести у зв`язку з цим витрати) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду).

Також, позивач наголошував, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку що в будь-якому випадку витрати на зберігання речових доказів в кримінальному провадженні покриваються за рахунок коштів державного бюджету, а саме: за рахунок бюджетних коштів, передбачених для утримання органу, що здійснив передачу відповідних доказів на зберігання, або ж безпосереднього за рахунок держави у випадку передачі таких доказів на зберігання іншій установі чи підприємству.

Крім того,позивач посилався на те, що суд першої інстанції, керуючись приписами ст. ст. 13, 74-76, 79 Господарського процесуального кодексу України, правомірно прийшов до висновку, що матеріалами справи належним чином підтверджується обґрунтованість заявленого позивачем розміру понесених витрат за час вимушеного зберігання, у період з 22.04.2019 по 24.05.2019, визнаного речовим доказом в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001956 вантажу мінеральних добрив "Карбаміду марки Б" у кількості 3087,295 тон., розрахунок яких наведено в розрахунковій довідці та на підтвердження її обґрунтованості додано відповідний алгоритм розрахунків, а також відповідні копії нарядів-завдань, видаткових ордерів, приймально-здавальних актів, актів виконаних робіт, актів списання товарно-матеріальних цінностей, звітів по проводкам, інформацією про складські приміщення, аналізами по відповідним рахункам, відомості по амортизації, деталізовану інформацію за телекомунікаційні послуги та розрахунки за ними.

Також, позивач наголошував на тому, що ним обґрунтовано було заявлено до відшкодування за рахунок державного бюджету витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 61 249,70 грн., які підставно були задоволені додатковим рішенням з урахуванням належного документального підтвердження відповідних витрат.

Короткий зміст пояснень Державної казначейської служби України стосовно доводів апеляційної скарги на рішення і додаткове рішення

05.02.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України підтримала доводи Офісу Генерального прокурора в апеляційній скарзі щодо скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/5359/20, а також просило прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову та вимог за додатковим рішенням - відмовити, посилаючись на те, що:

- відповідно до п. 32 Порядку фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання;

- відповідно до абз. 4 п. 13 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Державної податкової адміністрації України, Верховного суду України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та Державної судової адміністрації України № 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як такс, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави;

- як вбачається з позовної заяви, 04.06.2018 Херсонською місцевою прокуратурою було визначено відповідальним зберігачем арештованого майна ТОВ «Всеукраїнську Енерго Компанію», а місцем, зберігання Херсонський морський торговельний порт, Генеральна прокуратура України категорично заперечувала проти вивезення з території ДП «Херсонський морський торговельний порт» вантажу та забороняю його передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку, та управління активам, одержаними від корупційних та інших злочинів відповідно до ухвали суду від 01.02.2019, а 22.04.2019 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку, та управління активам, одержаними від корупційних та інших злочинів та ТОВ «СОНІ КОМПАНІ ЛТД» було підписано акт приймання-передачі майна;

- враховуючи викладене, орган прокуратури визначив відповідального зберігана та місце зберігання речових доказів відповідно до постанови від 04.06.2018, а тому між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом підприємницької діяльності виникли оплатні цивільно-правові відносини зі зберігання, а тому витрати зберігача, в силу п. 32 Порядку покриваються за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив їх передачу на зберігання;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення витрат, пов`язаних на зберігання речових доказів безпосередньо з Державного бюджету України, внаслідок помилкового ототожнення коштів Державного бюджету України та кошти державного бюджету, передбачені для утримання органу, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

Крім того, Державна казначейська служба України наголошувала на безпідставності та необгрунтованості доводів позивача в частині відшкодування йому витрат на професійну правничу допомогу в межах заявленої до стягнення суми.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) - Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/5359/20 - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків, а саме: звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку або вказати інші підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі №910/5359/20 та привести форму та зміст апеляційної скарги щодо оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі №910/5359/20 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва 09.11.2020 у відповідність до ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, стосовно представництва Тимко В.В. , або надати відповідні пояснення з підтвердженням відповідних повноважень Тимко В.В. на подання апеляційної скарги від визначеного органу.

30.12.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучено:

- апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі №910/5359/20 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва 09.11.2020, яка відповідає вимогам ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, яка підписана

- заява про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі №910/5359/20 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва 09.11.202;

- підтвердження повноважень представника В.Л. Бойко, який діє від імені Офісу Генерального прокурора, як скаржника, з наданням відповідних пояснень про те, що особою, яка виступає від імені держави, оскаржуючи відповідні процесуальні рішення у справі, виступає Офіс Генерального прокурора, а апеляційну скаргу було первісно помилково надруковано на бланку Генеральної прокуратури України.

В свою чергу, головуючий суддя Станік С.Р. перебував з 29.12.2020 по 22.01.2021 включно у відпустці, і вирішення питання стосовно апеляційної скарги здійснюється після виходу головуючого судді з відпустки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 поновлено Державі в особі Офісу Генерального прокурора пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі №910/5359/20, відкрито апеляційне провадження у справі №910/5359/20 за апеляційною скаргою Держави в особі Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020, розгляд справи призначено на 18.02.2021, зупинено дію оскаржуваного рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 08.04.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 20.05.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 03.06.2021.

У зв`язку з перебуванням 03.06.2021 у відпустці судді Дикунської С.Я., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, здійснити розгляд справи у визначеному складі - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 03.06.2021, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 справу №910/5359/20 за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю., здійснивши її розгляд в раніше призначеному судовому засіданні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 задоволено клопотання представника Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" від 27.05.2021 (вх. №09.1-21/1531/21) про проведення засідання в режимі відеоконференції у справі №910/5359/20 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 прави №910/5359/20 за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 відкладено до 15.07.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2021 задоволено клопотання представника Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" від 27.05.2021 (вх. №09.1-21/1531/21) про проведення засідання в режимі відеоконференції у справі №910/5359/20 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021, у зв`язку з перебуванням з 12.07.2021 по 25.07.2021 у відпустці судді Тищенко О.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/5359/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13.07.2021, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Шаптала Є.Ю., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 прийнято справу №910/5359/20 за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Шаптала Є.Ю., Дикунська С.Я. здійснивши її розгляд в раніше призначеному судовому засіданні 15.07.2021.

Законом України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"№ 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи підлягає здійсненню у розумний строк з огляду на ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11, пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2021 Розгляд справи №910/5359/20 за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 відкладено до 16.09.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судовому засіданні 16.09.2021 представник скаржника - Офісу Генерального прокурора в інтересах Держави надав пояснення по суті справи, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/5359/20 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову та вимог за додатковим рішенням - відмовити.

Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт", Державна казначейська служба України в судове засідання 16.09.2021 своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. При цьому, представник позивача надава суду апеляційної інстанції поясненян по суті спору в судових засіданнях 18.02.2021,20.05.2021, 03.06.2021.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт", Державна казначейська служба України про дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт", Державна казначейська служба України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання договору №7/63Д від 27.04.2018 на перевантаження імпортних та каботажних вантажів укладеного між Державним підприємством "Херсонський морський торговельний порт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕМБУДАВІА", 30.04.2018 на території позивача було розміщений вантаж - "Карбамід марки Б" загальною вагою 3236,845 тон., що підтверджується індосаментами № 1 від 28.04.2018 (СНКВ-4) та № 1 від 28.04.2018 (СНКВ-5), копії яких містяться в матеріалах справи.

18.05.2018 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва ухвалою суду у справі №757/23544/18-к за клопотанням Київської місцевої прокуратури №6 у кримінальному проваджені №0001956 було накладено арешт на мінеральне добриво "Карбамід марки Б" у кількості 3226,845 тон, яке знаходилось на баржі "СНКВ-05" та баржі "СНКВ-04" у Херсонському морському торговельному порту.

30.05.2018 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі №757/256 83/18-к ухвалою суду скасовано раніше накладений арешт на мінеральне добриво "Карбамід марки Б".

01.06.2018 слідчим суддею Херсонського міського суду Херсонської області ухвалою суду у справі №766/10216/18 за клопотанням слідчого відділу Херсонського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області у кримінальному проваджені №0001928 накладено арешт на мінеральне добриво "Карбамід марки Б" у кількості 3202,345 тон.

Відповідно до постанови про визначення місця зберігання речових доказів у кримінальному провадженні від 04.06.2018, копія якої міститься в матеріалах справи, Херсонською місцевою прокуратурою було визначено відповідальним зберігачем арештованого майна Товариство з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнську Енерго Компанію", а місцем зберігання - Херсонський морський торговельний порт.

07.06.2018 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі 757/27893/18-к за клопотанням заступника начальника відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення Департаменту з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України Дяченка Олександра Олександровича у рамках у кримінального провадження №0004215 накладено арешт на мінеральне добриво "Карбамід марки Б" у кількості 3226,845 тон.

26.06.2018 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі №757/30766/18-к за клопотанням Київської місцевої прокуратури №6 у кримінальному проваджені №0001956 було накладено арешт на мінеральне добриво "Карбамід марки Б" у кількості 3236 тон.

04.09.2018 слідчим суддею Херсонського міського суду Херсонської області ухвалою суду у справі №766/10216/18 скасовано арешт накладений згідно ухвали слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області ухвалою суду у справі №766/10216/18 від 01.06.2018 року (кримінальне провадження №0001928).

26.12.2018 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі №757/63619/18-к скасовано арешт накладений на мінеральне добриво "Карбамід марки Б", на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26.06.2018 року у справі № 757/30766/18-к та арешт накладений на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2018 у справі № 757/27893/18-к, які знаходяться на Державному підприємстві "Херсонський морський торговельний порт" (кримінальні провадження №0001956 та №0004215).

03.01.2019 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі №757/175/19-к за клопотанням прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та інших органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України Дмитренка С.О. у кримінальному провадженні №0004215 накладено арешт на Карбамід в біг-бегах у кількості 4092 б/бег вагою 3087,295 тонн, який фактично знаходиться на складах ДП "Херсонський морський торговельний порт" та прибув туди баржами "СНКВ-05" та "СНКВ-04" від ТОВ "Всеукраїнська Енерго Компанія" (), встановивши заборону службовим особам та працівникам ТОВ "Всеукраїнська Енерго Компанія", ТОВ "Рембудавіа", Транс Коммодітіс НьюЙорк Інк. (Trans Commodities New York Inc.), AT "Одеський припортовий завод" їх представникам та будь-яким іншим особам відчужувати, розпоряджатись та/або користуватись вищезазначеним майном.

04.01.2019 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі №757/198/19-к за клопотанням прокурора відділу Генеральної прокуратури України Павлюка Ю.М. у кримінальному провадженні №0001956 ухвалою суду накладено арешт на майно, що належить на праві власності ТОВ "Всеукраїнська Енерго Компанія" (), а саме товарно-матеріальними цінностями у вигляді Карбаміду марки Б, у кількості 3 226 тон 845 кг, які фактично знаходиться на території ДП "Херсонський морський торговельний порт".

01.02.2019 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі №757/4813/19-к за клопотанням слідчого першого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань Центрального апарату Державного бюро розслідувань Нехаєнка І.О. передано Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (код ЄДРПОУ -41037901) в управління з метою реалізації у порядку та на умовах, визначених статтями 1,9, 19-21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розпуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів", майно, а саме: карбамід в біг-бегах у кількості 4092 біг-бег (шт.) вагою 3087,295 тон, який фактично знаходиться на складах ДП "Херсонський морський торговельний порт" та прибув туди баржами "СНКВ-05" та "СНКВ-04" від ТОВ "Всеукраїнська Енерго Компанія" (код ЄДРПОУ - 37403140), на яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.01.2019 року по справі №757/175/19-к, накладено арешт у кримінальному провадженні №0004215 від 17.11.2017 року. Зобов`язано Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів () забезпечити реєстрацію прав на управління та інших речових прав, що виникатимуть на підставі даної ухвали щодо передачі Національному агентству в управління майна, на яке накладено арешт, а саме: карбамід в біг-бегах у,кількості 4092 біг-бег (шт.) вагою 3087,295 тон. Реєстрацію здійснити у суб`єкта державної реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно. Контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора, що здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0004215.

Листом 18.04.2019 Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів було сповіщено позивача про те, що 11.04.2019 на виконання положень ухвали суду від 01.02.2019 Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів було проведено реалізацію на електронних торгах мінерального добрива Карбамід у біг-бегах у кількості 4092 шт. вагою 3087,295 тон Товариству з обмежено відповідальністю "СОІЛ КОМПАНІ ЛТД" відповідно до договору купівлі-продажу від 18.04.2019.

Як вбачається з акту приймання-передачі активу (арештованого ванта Карбаміду марки "Б"), копія якого міститься в матеріалах справи, 22.04.2019 майно було передане Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів Товариству з обмежено відповідальністю "СОІЛ КОМПАНІ ЛТД".

Як вбачається із листів від 25.04.2019 за №21/3-46321вих-19 та від 26.04.2019 за №21/3-6954-18, копії яких містяться в матеріалах справи, відповідач-1 заперечував проти вивезення з території позивача вантажу Карбаміду марки "Б" та забороняв його передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів згідно ухвали суду від 01.02.2019.

17.05.2019 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі №>757/24448/19-к за клопотанням заступника начальника Департаменту - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури було передано в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, в управління для реалізації, майно: товарно-матеріальні цінності у вигляді карбаміду марки "Б", у кількості 3,226,845 тон, на яке ухвалою Печерського районного суду міста Києва №757/198/19-к від 04.01.2019 накладено арешт у кримінальному провадженні № 0001956 від 09.05.2018.

Передача та вивезення вантажу "Карбаміду марки Б" у кількості 3087,295 тон з території порту відбулась лише після винесення 24.05.2019 Печерським районним судом міста Києва ухвали у справі №757/21031/19-к.

Таким чином, з моменту накладення арешту 18.05.2018 та до часу примусової реалізації та передачі новому власнику 21.04.2019, вантаж мінерального добрива "Карбамід марки Б" перебував на території позивача, у зв`язку з чим позивач вказує на те, що він був змушений нести витрати по зберіганню вантажу і лише з 22.04.2019 по 24.05.2019 витрати по зберіганню арештованого вантажу на території порту ніс його новий власник - Товариство з обмежено відповідальністю "СОІЛ КОМПАНІ ЛТД" та при цьому позивач вказує на те, що він неодноразово звертався до відповідача-1 з вимогами щодо виведення з території підприємства арештованого майна, проте кожного разу отримував категоричну відмову та попередження про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, що дозволять або здійснять таке переміщення Карбаміду з території позивача, у зв`язку із чим позивачем понесені витрати на зберігання вантажу на загальну суму 2 062 958,18 грн., які ним заявлені до стягнення в судовому порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Стосовно доводів скаржника про неналежність визначення Офісу Генерального прокурора, як відповідача у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість, з огляду на те, що позов пред`явлено позивачем до держави в особі належних відповідачів, оскільки у відповідності до ст.ст. 25,43 Бюджетного кодексу України та Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України №460/2011 від 13.04.2011, забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, а також здійснення безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду покладено саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи. Отже, у даній справі, предметом якої є стягнення витрат на зберігання речових доказів, відшкодування яких, повинне здійснюватися державою за рахунок коштів державного бюджету, відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Офіс Генерального прокурора (дії якого, на переконання позивача, призвели до покладення на позивача обов`язку зберігати речові докази та нести у зв`язку з цим витрати) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду).

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ДКСУ та її територіальні органи можуть бути залучені до участі у справі про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади (його посадовими чи службовими особами), «з метою забезпечення завдань цивільного судочинства», проте їх незалучення не може бути єдиною підставою для відмови у позові.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем вірно визначено державу в особі визначених ним відповідачів: Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України, проте, оцінка позовних вимог позивача в контексті спірних правовідносин підлягає здійсненню з урахуванням в сукупності обставин справи та перевірки їх доказами.

Так, відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

За приписом ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

В свою чергу, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги дійшв висновку, що підставою виникнення зобов`язання та права вимоги його виконання є, зокрема, закон, що встановлює обов`язкові дії для того чи іншого суб`єкта.

Підставою позову позивачем визначено невиконання державою України в особі Офісу Генерального прокурора обов`язку з відшкодування понесених позивачем витрат за час вимушеного зберігання, у період з 18.05.2018 до 21.04.2019, визнаний речовим доказом в рамках досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0004215 від 17.11.2017, №0001928 від 01.06.2018 та №0001956 від 09.05.2018 вантаж мінеральних добрив "Карбаміду марки Б" у кількості 3087,295 тон., що знаходився на на баржі "СНКВ-05" та баржі "СНКВ-04" у Херсонському морському торговельному порту. Позивач у позовній заяві вказував на те, що спірна сума коштів є заборгованістю.

При цьому, задовольняючи вимоги позивача у цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що в будь-якому випадку витрати на зберігання речових доказів в кримінальному провадженні покриваються за рахунок коштів державного бюджету, а саме: за рахунок бюджетних коштів, передбачених для утримання органу, що здійснив передачу відповідних доказів на зберігання, або ж безпосереднього за рахунок держави у випадку передачі органом таких доказів на зберігання іншій установі чи підприємству, а тому вимоги позивача до Держави України в особі відповідача-1 та відповідача-2 про стягнення заборгованості в розмірі 2 062 958, 18 грн - є обґрунтованими, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Проте, з вказаними висновками суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

За змістом ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи, позивач, вказував на те, що він був змушений понести відповідні витрати а зберігання арештованого в рамках кримінального провадження майна, зокрема в розмірі 2 062 958, 18 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що здійснюючи вказаний розрахунок позивачем до вартості зберігання речових доказів безпідставно включено витрати на роботу механізмів при навантажно-розвантажувальних роботах, як при надходженні карбаміду на територію державного підприємства (825 712, 17 грн.) так і при його відвантаженні (617 610, 55 грн.).

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що є обґрунтованими доводи прокурора про те, що перевантаження карбаміду на територію державного підприємства здійснювалось на підставі договору про перевантаження каботажних та імпортних вантажів від 27.04.2018, укладеного між ТОВ «Рембудавіа» та державним підприємством. При цьому, роботи щодо перевантаження карбаміду з території підприємства здійснювалось за наявності нового власника майка («СОІЛ КОМПАНІ ЛТД»).

Згідно з ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігай) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її у схоронності.

Згідно зі ст.ст. 909 та 918 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу, одна сторона зобов`язується доставити вантаж до пункту призначення, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Спір у вказаній справі виник із правовідносин із зберігання арештованого майна на території державного підприємства позивача, і позивач заявив відповідні вимоги щодо відшкодування витрат на зберігання відповідного майна, які за розрахунками позивача, визначені ним в розмірі 2 062 958, 18 грн.

У той же час, як вірно посилається прокурор, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, правовідносини щодо перевезення та завантаження вантажу виникли між ДП «Херсонський морський торговельний порт», ТОВ «Рембудавіа» та ТОВ «СОІЛ КОМПАНІ ЛТД», а тому вимога щодо стягнення з державного бюджету України в особі відповідачів вартості перевантаження карбаміду - є неправомірною та безпідставною.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує те, що на підтвердження вартості зберігання в розмірі 2 062 958, 18 грн. позивачем до матеріалів подано розрахункові довідки щодо витрат позивача, пов`язаних зі зберіганням речових доказів стороною обвинувачення під час кримінального провадження, дослідивши яку суд апеляційної інстанції встановив, що вона містить у собі певні економічні показники,які застосовані позивачем при здійсненні відповідного розрахунку, а саме: навантажувально-розвантажувальні роботи при надходженні вантажу, пакетування уб/б, розміщення на складських майданчиках, і які сформовані з витрат на роботу механізмів при навантажувально-розвантажувальних роботах, заробітної плати докерів, накладні витрати, вартість робіт рейдової служби (заробітна плата, нарахування, амортизації, інші витрати, наведено зазначення певної кількості діб зберігання (без зазначення періоду)).

Проте, дослідивши надані позивачем розрахункові довідки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони не є належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження обґрунтування заявлених до стягнення 2 062 958,18 грн. витрат на зберігання, оскільки наведені у вказаних розрахункових довідках встановлені позивачем показники на підставі яких ним здійснено відповідне нарахування не підтверджені жодними належними документами щодо обгрунтування заявленої до стягнення суми витрат на зберігання спірного товару.

При цьому, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, зокрема подані позивачем документи до позову, дійшов висновку, що подані позивачем до матеріалів позову відповідні господарські документи свідчать про здійснення позивачем відповідної господарської діяльності (зокрема, копії нарядів-завдань, видаткових ордерів, приймально-здавальних актів, актів виконаних робіт, актів списання товарно-матеріальних цінностей, звітів по проводкам, інформацією про складські приміщення, аналізами по відповідним рахункам, відомості по амортизації, деталізовану інформацію за телекомунікаційні послуги та розрахунки за ними), проте, не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження заявленої до стягнення саме заборгованості в розмірі 2 062 958, 18 грн., і вказана сума стягнення не є документально підтвердженою позивачем в розумінні наведених приписів процесуального законодавства, а позивачем до матеріалів справи не подано жодних доказів в розумінні ст. ст. 99,100 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження того, що надані позивачем документи господарської діяльності свідчать про документальну підтверджуваність та обгрунтованість саме заявленої до стягнення суми заборгованості.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з за рахунок державного бюджету України в особі відповідачів 2 062 958, 18 грн. витрат на зберігання товару - не є обґрунтованими, розмір заявленої до стягнення суми не був доведений позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а подані позивачем документи до матеріалів справи (зокрема, і копії нарядів-завдань, видаткових ордерів, приймально-здавальних актів, актів виконаних робіт, актів списання товарно-матеріальних цінностей, звітів по проводкам, інформацією про складські приміщення, аналізами по відповідним рахункам, відомості по амортизації, деталізовану інформацію за телекомунікаційні послуги та розрахунки за ними) свідчать про здійснення позивачем певної господарської діяльності, проте, вказані документи не містять жодних відомостей, які б документально підтверджували розмір заявленої позивачем до стягнення суми витрат у розмірі 2 062 958, 18 грн.

При цьому, матеріали справи також не містять відомостей в розумінні ст. ст. 98, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження того, що особою, яка володіє спеціальними знаннями у відповідній економічній галузі, а також і доказів що такими знаннями володіє саме позивач, при здійсненні відповідного розрахунку з економічним обґрунтуванням заявленої до стягнення суми витрат у розмірі 2 062 958, 18 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи дійшов висновку, що правовою природою заявлених позивачем до стягнення спірних коштів в розмірі 806 366,42 грн. - є вартість послуг зберігання, проте, матеріали справи не містять доказів узгодження вартості таких послуг як з відповідними органами слідства, так і безпосередньо в порядку судового слідства в межах розгляду відповідних клопотань.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказана спірна сума коштів не є збитками в розумінні ст. ст. 22, 1176 Цивільного кодексу України і не набули такої правової природи внаслідок її визначення відповідачем як суми, яка ним витрачена на зберігання.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує приписи ст. 42 Господарського кодексу України, якою встановлено, що підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична господарська діяльність, яка здійснюється на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що позивачем в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України не було доведено обумовлених законом підстав для відшкодування за рахунок державного бюджету суми витрат у розмірі 2 062 958, 18 грн., а тому вимоги позивача про їх стягнення за рахунок державного бюджету України - відсутні.

При цьому, при оцінці підстав для стягнення за рахунок держави на користь позивача завданої шкоди у заявленому до стягнення розмірі, жодним чином не звільняє позивача, який заявив їх до стягнення, від обов`язку довести свої вимоги у цій частині належними та допустимими доказами, так і суду - в частині дослідження правових підстав для стягнення вказаної суми коштів, і за наслідками дослідження чого суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з за рахунок державного бюджету України в особі відповідачів 2 062 958, 18 грн. витрат на зберігання товару - не є обґрунтованими, розмір заявленої до стягнення суми не був доведений позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а подані позивачем документи до матеріалів справи свідчать про здійснення позивачем певної господарської діяльності, проте, вказані документи не містять жодних відомостей, які б документально підтверджували розмір заявленої позивачем до стягнення суми витрат на зберігання товару у розмірі 2 062 958, 18 грн.

З урахуванням наведеного, за наслідками апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з державного бюджету України в особі визначених відповідачів суми витрат на зберігання товару у розмірі 2 062 958, 18 грн. - не є законними та обгрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а отже, задоволенню не підлягають.

Також, розглянувши вимоги апеляційної скарги додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/5359/20, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Унормовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Нормами ст. 42 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони у справі мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях; брати участь у дослідженні доказів; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Статтею 210 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими доказами, поясненнями учасників справи. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Проте, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи встановив, що всупереч ст. ст. 42, 77, 129, 210 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду справи судом першої інстанції додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 ухвалювалось без участі сторін, що є допущеним процесуальним порушенням ч. 3 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України, оскільки додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. А враховуючи те, що судове рішення ухвалювалось судом першої інстанції в судовому засіданні з викликом сторін, а отже, ухвалення додаткового рішення також мало бути здійснено в судовому засіданні з викликом сторін та наданням їм можливості надати свої доводи та заперечення стороною відповідної заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, чого судом першої інстанції дотримано не було, що є підставою для скасування додаткового судового рішення в силу приписів ст. ст. 269, 277 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, суд апеляційної інстанції, встановив, що оскаржуваним додатковим рішенням судом першої інстанції було присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (73000, Херсонська обл., пр-т Ушакова, 4; ідентифікаційний ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 61 249, 70 грн.

Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 мотивовано тим, що оскільки позовні вимоги задоволено повністю, а тому й витрати на професійну правову допомогу мають бути відшкодовані позивачу у повному обсязі.

В свою чергу, частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки за наслідками апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з державного бюджету України в особі визначених відповідачів суми витрат на зберігання товару у розмірі 2 062 958, 18 грн. - не є законними та обгрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а отже, задоволенню не підлягають, а тому й витрати на професійну правничу допомогу залишаються за позивачем і не підлягають відшкодуванню останньому за рахунок державного бюджету.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та додаткове рішення

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку (за виключенням доводу щодо неналежності відповідача-1, як сторони ініційованого спору, який не знайшов підтвердження за наслідками розгляду справи), рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права (ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також, за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі стосовно додаткового рішення, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні додаткового рішення судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване додаткове рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні вимог позивача щодо відшкодування витрат на професійну правову допомогу за рахунок державного бюджету в сумі 61 249,70 грн. у повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, а тому суд апеляційної інстанції вирішив, що судовий збір за подачу позову слід залишити за Державним підприємством "Херсонський морський торговельний порт".

Керуючись ст.ст. 129, 240, 244, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора в інтересах Держави на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/5359/20 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/5359/20 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/5359/20 - скасувати.

3. Ухвалити нове рішення у справі.

У задоволенні позову Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України про стягнення з Державного бюджету України 2 062 958, 18 грн. заборгованості - відмовити повністю.

4. Судовий збір за подачу позову залишити за Державним підприємством "Херсонський морський торговельний порт".

5. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/5359/20 - скасувати.

6. Ухвалити нове додаткове рішення у справі.

У задоволенні заяви Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" про стягнення з Державного бюджету України витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 61 249, 70 грн. - відмовити повністю.

7. Матеріали справи № 910/5359/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту: 18.10.2021.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.Я. Дикунська

Є.Ю. Шаптала