ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2021 справа № 914/465/21

За позовом: Комунального підприємства "Водоканал" Долинської міської ради, м.Долина Івано-Франківської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Санаторій «Київ» плюс, м.Київ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Долинської міської ради, м.Долина Івано-Франківської області,

про стягнення 567'515,15 грн.,

Суддя Яворський Б.І.,

при секретарі Муравець О.М.

Представники сторін:

від позивача: Мирон В.Б.,

від відповідача: Огородник О.І.,

від третьої особи: не з`явився.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст. 222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу - програмно-апаратного комплексу Акорд.

Суть спору. На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Долинського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства до Товариства з обмеженою відповідальністю Санаторій «Київ» плюс про стягнення 567'515,15 грн. заборгованості за договором №433 на споживання води з комунального водопроводу, прийом стоків та їх очистку від 01.01.2016, з яких: 419'644,62 грн. основний борг, 102'401,77 грн. пені, 10'764,20 грн. 3% річних та 34'704,56 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24 лютого 2021 року справу № 914/465/21 передано на розгляд судді Яворському Б.І.

Ухвалою від 01.03.2021 суд залишив без руху позовну заяву та надав позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення позивачем допущених недоліків, ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.04.2021, надано відповідачу строк на подання відзиву-протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

Протокольною ухвалою від 15.04.2021 Господарський суд Львівської області відклав підготовче засідання на 13.05.2021. Ухвалою від 15.04.2021 Господарський суд Львівської області у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України повідомив сторін про дату, час і місце підготовчого засідання. Подальший хід розгляду справи у підготовчому засіданні викладено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.

13.05.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву (вх.№11117/21) з обгрунтуванням своєї правової позиції та проведеним контррозрахунком позовних вимог, у якому просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі №300/519/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністативного суду від 03.03.2021, визнано протиправним та нечинним рішення Долинської районної ради Івано-Франківської області від 06.02.2020 року №877-44/2020 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення» в частині встановлення тарифу на централізоване водопостачання, яке надається Долинським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства, для підприємств, установ, організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, суб`єктів підприємницької діяльності та інших підприємств, установ, організацій на рівні 60,00 гривень за 1000 літрів з (ПДВ), а тому заборгованості перед позивачем не існує. Повідомив, що орієнтовний розрахунок судових витрат становить 20'000,00 грн.

27.05.2021 відповідач подав клопотання (вх.№2227/21) про залучення Долинської міської ради та Долинської районної ради Івано-Франківської області до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

27.05.2021 позивач подав відповідь на відзив (вх.№15222/21), у якій зазначив, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду відмовлено у відновленні чинності рішення Долинської районної ради від 29.03.2018 №527-27/2018 в частині встановлення тарифу для підприємств на рівні 22,00 грн за 1000 літрів (з ПДВ). Стверджує, що рішення про встановлення тарифу на рівні 60,00 грн 1000 літрів з (ПДВ) не скасоване і є чинним. Зазначає також, що відповідачем 05.05.2021 (після відкриття провадження у справі) сплачено 98'500,00 грн. заборгованості.

09.06.2021 позивач подав суду пояснення з приводу залучення третіх осіб до участі у справі (вх.№13761/21).

10.06.2021, 11.06.2021 та 01.07.2021 відповідач подав клопотання про долучення доказів (вх.№13712/21, №13807/21, №15026/21).

01.07.2021 відповідач подав заяву про те, що витрати на правничу допомогу та підтверджуючі документи для вирішення питання про розподіл витрат будуть надані суду у порядку ст.129 ГПК України.

Ухвалою від 01.07.2021 суд залучив Долинську міську раду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, зобов`язав сторін надіслати третій особі копії позовної заяви з додатками та відзиву, відклав підготовче засідання на 19.08.2021. Явка учасників провадження обов`язковою не визнавалась. Ухвалу про її залучення до участі у справі в якості третьої особи Долинська міська рада отримала 13.07.2021, що підтверджується роздруківкою відстеження поштового відправлення із відомостей на офіційному сайті АТ «Укрпошта» (штрих-кодовий ідентифікатор №347).

18.08.2021 відповідач подав клопотання про долучення доказів (вх.№19180/21) та про відкладення розгляду справи (вх.№19208/21).

Ухвалою суду від 19.08.2021 відмовлено у задоволенні даного клопотання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.2021. Явку сторін визнано обов`язковою.

30.08.2021 відповідач подав заяву про розподіл судових витрат на суму 17'000,00 грн (вх.№19946/21).

Протокольною ухвалою від 02.09.2021 Господарський суд Львівської області відклав судове засідання на 30.09.2021. Ухвалою від 02.09.2021 Господарський суд Львівської області у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України повідомив третю особу про дату, час і місце судового засідання.

09.09.2021 позивач подав суду перерахований розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат (вх.№20977/21).

28.09.2021 відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності (вх.№2270/21), а 30.09.2021 - клопотання про долучення доказів сплати основного боргу у розмірі 98'500,00 грн.

30.09.2021 позивач подав заяву-заперечення щодо заяви про розподіл судових витрат та доводів відповідача (вх.№22974/21). До поданої заяви долучено новий розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також копію позовної заяви про скасування припису ДСУ з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №3 від 17.05.2021.

Ухвалою від 30.09.2021 розгляд справи відкладено на 12.10.2021, про що повідомлено відповідача і третю особу. Крім того, суд запропонував позивачу надати суду розрахунок позовних вимог із вказівкою строків виникнення заборгованості та дати здійснення оплат відповідачем.

12.10.2021 відповідач подав клопотання (вх.№23824/21) про долучення доказів з обгрунтуванням підстав подання таких після початку розгляду справи по суті та клопотання по суті спору (вх.№23823/21).

Представник позивача у судовому засіданні 12.10.2021 позовні вимоги підтримав у повному обсязі із врахуванням сплаченої відповідачем заборгованості, просив продовжити розгляд справи та задоволити позов за наявними матеріалами; у судових засіданнях під час розгляду справи по суті не зміг пояснити своїх розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат; зазначив, що доказів на підтвердження чітких дат та сум оплат не подає.

Представник відповідача у судове засідання 12.10.2021 з`явився, позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову повністю та стягнути з позивача витрати на правову допомогу.

Третя особа участь представника у судове засідання не забезпечила, правом на подання пояснення по суті спору не скористалась, із заявами та клопотаннями на адресу суду не зверталась.

У судовому засіданні 12.10.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

01.01.2016 Долинським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства (яке перейменоване у Комунальне підприємство "Водоканал" Долинської міської ради) та Товариством з обмеженою відповідальністю Санаторій «Київ» плюс укладено договір №433 на споживання води з комунального водопроводу, прийом стоків та їх очистку, відповідно до умов якого водоканал зобов`язується надати споживачу послуги з постачання питної води та прийняти від споживача стічні води, а споживач зобов`язується розрахуватися за вищевказані послуги на умовах, які визначені цим договором, Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (надалі Правила користування), Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (надалі Правила надання послуг), Правилами приймання підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України (надалі Правил приймання). Споживач доручає, а водоканал зобов`язується проводити, по мірі необхідності, за заявкою споживача, очистку рідких побутових відходів - рідких нечистот (надалі РПВ), за умови що концентрація хімічних речовин в них не перевищує гранично допустимої згідно Правил прийому виробничих стічних вод в каналізаційну мережу, затверджених рішенням Долинської міської ради від 29 червня 2006 року №199, виконувати їх лабораторні дослідження у відповідності з вимогами діючих нормативних документів.

Відповідно до п.2.1 договору водоканал забезпечує споживача питною водою, яка відповідає чинному стандартові або дозволу Держстандарту України Міністерства охорони здоров`я України в розмірі встановленого ліміту в об`ємі 7200 м.куб. на рік; надає послуги з водопостачання споживача питною водою до місця приєднання останнього до міського водопроводу і прийом та очистку стічних вод від споживача в об`ємах, згідно поданих розрахунків споживача та актів здачі-прийому РПВ; приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично допустимі концентрації шкідливих речовин, вказані в дозволі на скид.

За умовами п.3.1 договору споживач оплачує водоканалу платежі упродовж п`яти днів після вручення рахунку фактичного водоспоживання, водовідведення та очистку. Споживач, в якого облік води і стоків здійснюється без приладів обліку (по нормах та розрахунках) здійснює платежі до 30-го числа поточного місяця. Датою оплати вважається дата, коли гроші поступили на розрахунковий рахунок водоканалу.

У пункті 3.5 договору сторони погодили, що водоканал інформує споживача про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно споживачу для оплати. На момент укладання договору діє тариф на водопостачання 14,90 грн. за 1м3; водовідведення 18,00 грн. за 1м3.

Якщо споживач прострочив виконання грошового зобов`язання, то за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексації, за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми згідно ст.625 ЦК України. У разі несвоєчасного виконання умов оплати споживач сплачує водоканалу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожний день затримки за надані послуги (Закон України №543.96-ВР) (п.4.2 та п.4.3 договору).

Даний договір набирає чинності з дня підписання і діє до 31 грудня 2016 року, а в частині проведення розрахунків за послуги - до їх повного здійснення. Договір вважається пролонгованим, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору однією зі сторін не буде письмово заявлено про його переукладення або припинення.

На виконання укладеного договору позивач надавав відповідачу відповідні послуги, що підтверджуються долученими до матеріалів справи копіями рахунків за воду і каналізацію на загальну суму 419'644,32 грн. У порушення договірних зобов`язань відповідач за період з березня 2019 року по 31 січня 2021 року не проводив вчасно оплату за водопостачання.

06.10.2020 та 09.11.2020 позивач направляв на адресу відповідача претензії з вимогою про оплату заборгованості, однак такі залишені відповідачем без задоволення.

На підставі п. 4.4 договору 16.11.2020 водопостачання відповідачу було припиненим.

Листом №25 від 19.11.2020 санаторій просив відновити водопостачання та гарантував погасити заборгованість за графіком (20'000,00 грн кожного тижня). Згодом, 22.01.2021 відповідачу вдруге припинено водопостачання.

За неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивачем на підставі пунктів 4.2 та 4.3 договору нараховано 102401,77 грн. пені, 10'764,20 грн. 3% річних та 34704,56 грн. втрат від інфляції, які просить стягнути з відповідача.

Судом встановлено, що з 01.03.2019 по 05.02.2020 позивачем надавались послуги по тарифу 22,00 грн. за 1000 літрів води (рішення Долинської районної ради Івано-Франківської області від 29.03.2018 року №527-27/2018), а з 06.02.2020 позивач на підставі рішення Долинської районної ради Івано-Франківської області від 06.02.2020 року №877-44/2020 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення» розраховував надані відповідачу послуги з водопостачання по тарифу 60,00 гривень за 1000 літрів з (ПДВ).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі №300/519/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністативного суду від 03.03.2021, позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправним та нечинним рішення Долинської районної ради Івано-Франківської області від 06.02.2020 року №877-44/2020 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення» в частині встановлення тарифу на централізоване водопостачання, яке надається Долинським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства, для підприємств, установ, організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, суб`єктів підприємницької діяльності та інших підприємств, установ, організацій на рівні 60,00 гривень за 1000 літрів з (ПДВ). У вказаному рішенні відзначено, що «…відповідно до наявних у матеріалах справи розрахунків (платіжних документів) від 02.12.2019 року, 02.01.2020 року та 04.02.2020 року (т.1 а.с.47-49), сформованих Долинським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства для оплати ТОВ «Світ шкіри» послуг за воду та каналізацію, жодної інформації про намір зміни тарифів (або встановлення нових тарифів) на комунальні послуги та джерело розміщення всієї необхідної інформації, з якою без перешкод може ознайомитися споживач, виконавцем комунальних послуг не зазначено. Крім того, відповідно до абзацу 2 пункту 5 Порядку №130, встановлено обов`язок виконавця комунальних послуг повідомити споживачів про намір зміни тарифів (або встановлення нових тарифів) на комунальні послуги та зазначення джерела розміщення всієї необхідної інформації, з якою без перешкод може ознайомитися споживач, шляхом розміщення інформаційного повідомлення у платіжному документі, що застосовується для оплати спожитих послуг. Чого виконавцем комунальних послуг здійснено не було. Судом встановлено суттєві порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення, які допущені відповідачем та виконавцем комунальних послуг, що є підставою для його скасування в частині. Суд не надає правову оцінку щодо економічної необґрунтованості та невиправданості затверджених Долинською районною радою тарифів на водопостачання та водовідведення, у даному спорі саме порушення процедури прийняття рішення органом місцевого самоврядування має правовим наслідком його протиправність.». Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі №300/519/20 набрало законної сили 03.03.2021.

Головним управлінням Держспоживслужби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за результтами перевірки за дотриманням суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері формування, встановлення та застосування державних регульованих цін виявлено, що Долинським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства порушено законодавство при формуванні, встановленні та застосуванні тарифів на комунальні послуги, що відображено в акті №6 від 07.05.2021 та приписі №3 від 17.05.2021 про здійснення перерахунку зайво нарахованої плати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідач зазначав, що споживач не був повідомлений виконавцем комунальних послуг про намір зміни тарифів на дані комунальні послуги.

11.06.2021 відповідач скерував позивачу повторну вимогу про здійснення перерахунку заборгованості споживача за спожиті комунальні послуги, яка залишена без задоволення. 28.09.2021 позивач звернувся з адміністративним позовом про скасування припису ДСУ з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №3 від 17.05.2021. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 04.10.2021 позовну заяву про скасування припису контролюючого органу залишено без руху.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України).

Відповідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору №433 на споживання води з комунального водопроводу, прийом стоків та їх очистку від 01.01.2016.

Правовідносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюється Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення».

Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави застосовується до всіх договорів про надання послуг якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Частинами 1 та 2 ст.632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно положень ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язується олатити йому надану послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Як уже відзначалося, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі №300/519/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністативного суду від 03.03.2021, визнано протиправним та нечинним рішення Долинської районної ради Івано-Франківської області від 06.02.2020 року №877-44/2020 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення» в частині встановлення тарифу на централізоване водопостачання, яке надається Долинським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства, для підприємств, установ, організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, суб`єктів підприємницької діяльності та інших підприємств, установ, організацій на рівні 60,00 гривень за 1000 літрів з (ПДВ).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особи стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Відтак, неправомірною є вимога позивача про зобов`язання споживача до виконання приписів локального нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним та таким, що прийнятий поза межами повноважень, не в порядку та спосіб, передбачені Законом. Визнання протиправним та нечинним рішення міської ради у судовому порядку унеможливлює його застосування саме з моменту його прийняття (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі №160/1088/19). З огляду на викладене, суд при прийняті рішення застосовує тариф 22,00 грн за 1000 літрів води, встановлений рішенням Долинської районної ради Івано-Франківської області від 29 березня 2018 року №527-27/2018.

На виконання умов договору позивачем за період з березня 2019 по січень 2021 року відповідачу було надано послуги з водопостачання в об`ємі 23'921,00 м.куб, що не заперечується сторонами. Фактично відмінність і суперечка у сторін виникла тільки щодо тарифу, який повинен був бути застосований до спожитої з лютого 2020 року води.

Відповідач взятих на себе зобов`язань за договором щодо оплати послуг з водопостачання та водовідведення не виконував належним чином, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 98'500,00 грн.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідач після відкриття провадження у справі погасив існуючу заборгованість за надані позивачем послуги, про що свідчить платіжне доручення № 10 від 05.05.2021 на суму 98'500,00 грн, призначення платежу «оплата за водопостачання за 2020 рік згідно договору». Відтак, на момент ухвалення рішення заборгованість в частині основного боргу відсутня.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.231 ГПК України Господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи оплату відповідачем основного боргу після відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку, що провадження у справі в частині стягнення 98'500,00 грн. заборгованості за договором підлягає закриттю за відсутністю предмета спору.

З огляду на викладене, у задоволенні решти позовних вимог в часині стягнення основного боргу слід відмовити.

Щодо стягнення 102401,77 грн. пені, 10'764,20 грн. 3% річних та 34704,56 грн. втрат від інфляції, суд зазначає наступне.

За умовами п.3.1 договору споживач оплачує водоканалу платежі упродовж п`яти днів після вручення рахунку фактичного водоспоживання, водовідведення та очистку. Споживач, в якого облік води і стоків здійснюється без приладів обліку (по нормах та розрахунках) здійснює платежі до 30-го числа поточного місяця. Датою оплати вважається дата, коли гроші поступили на розрахунковий рахунок водоканалу.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Якщо споживач прострочив виконання грошового зобов`язання, то за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексації, за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми згідно ст.625 ЦК України. У разі несвоєчасного виконання умов оплати споживач сплачує водоканалу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожний день затримки за надані послуги (Закон України №543.96-ВР) (п.4.2 та п.4.3 договору).

Пунктом 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Позивачем у якості додатку до позовної заяви долучено динаміку виникнення заборгованості (а.с.15), у якій позивач, серед іншого, відобразив розмір здійснених відповідачем оплат за надані послуги. Під час розгляду справи, як у підготовчих засіданнях, так і під час розгляду справи по суті, суд неодноразово наголошував позивачу на необхідність подання доказів, що підтверджують дати здійснення вказаних оплат, адже з врахуванням таких дат необхідно визначати періоди існування кожної заборгованості. Позивач 09.09.2011 та 30.09.2021 подавав суду перерахований розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, однак у таких теж не відобразив чітких дат та не подав відповідних доказів здійснення оплат відовідачем, що не дає можливості суду перевірити правильність та обґрунтованість здійснених позивачем розрахунків. У судовому засіданні представник позивача так і не пояснив чітко як здійснювалися нарахування. Наведене слугує наслідком відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, адже позивач не виконав свого обов`язку доведення правомірності заявлених сум.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частиною 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.).

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжними дорученнями №74 від 19.02.2021 на суму 8'512,73 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні частини позовних вимог, судовий збір у цій частині покладається на позивача.

Суд також враховує положення ч. 4 ст. 231 ГПК України та зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відтак, судовий збір в розмірі 1'477,50 грн може бути повернутий позивачу з державного бюджету після набрання рішенням законної сили, за відповідним письмовим клопотанням особи, яка його сплатила (п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно ч. 1 та ч.3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

30.08.2021 відповідач подав заяву про розподіл судових витрат з детальним описом наданих послуг на суму 17'000,00 грн (вх.№19946/21).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст.126 ГПК України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 ГПК України).

Згідно ч.3 ст.130 ГПК України у разі відмови позивача від позовних вимог витрати відповідача стягуються за його заявою з позивача.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано копію договору про надання професійної правничої допомоги №20/2021 від 12.05.2021 з додатком №1, укладеного між відповідачем (клієнт) та адвокатом Огородником О.І. (виконавець), відповідно до умов даного договору виконавець зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види професійної правничої допомоги клієнту (його посадовим особам) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання професійної правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відомості про послуги сторонами погоджено у п.1.2 та 1.3 договору. Гонорари сплачуються клієнтом в момент підписання договору або протягом 15 календарних днів з дня отримання рахунку та акту про надані послуги на банківські реквізити , визначені в рахунку (п.3.3 договору). У додатку №1 до договору сторони визначили вартість кожної послуги.

28.08.2021 сторони підписали акт №1 про надані послуги згідно договору на загальну суму 17'000,00 грн. Сторони акту домовилися, що акт підлягає оплаті клієнтом упродовж 15 робочих днів з дня постановлення рішення у справі № 914/465/21 (п.2 акту).

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Представництво інтересів позивача здійснювалось адвокатом Огородником О.І. на підставі ордеру про надання правової допомоги ВС№1074863 від 13.05.2021 та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ№001025 від 06.06.2018.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019 Верховного Суду по справі №910/4515/18.

30.09.2021 позивач подав заяву-заперечення щодо заяви про розподіл судових витрат (вх.№22974/21). Вважає, що наведений відповідачем розрахунок сум нічим не підтверджений і розрахований на власний розсуд, тому просить відмовити у задоволенні поданої заяви.

Проте, фактично посилання відповідача на те, що понесені позивачем витрати на професійну правничу правову допомогу нічим не підтверджені, а їх вартість розрахована на власний розсуд, по суті є лише висловлюваннями.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст.74 ГПК України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 ГПК України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення від 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» ЄСПЛ нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Правову позицію з приводу обов`язку сторони довести належними доказами обставини неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, які заявлено до розподілу, а не лише заявити про такі обставини, викладено у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 по справі №922/376/20. Крім того, Верховний Суд у складі об`єднаної палати КГС у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Судом також враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Враховуючи ступінь спірних правовідносин між учасниками судового процесу, суд вважає, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, відповідає критерію реальності, матеріальному (договірного) та процесуальному праву (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах ВС від 25.04.2018 у справі № 922/3142/17, від 02.05.2018 у справі № 910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі № 923/567/17.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17'000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 185, 191, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі у частині стягнення 98'500,00 грн. основного боргу.

2. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з Комунального підприємства "Водоканал" Долинської міської ради (77500, Івано-Франківська область, м. Долина, вул. Б.Хмельницького, 57; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Санаторій «Київ» плюс (04108, м. Київ, пр-т Правди, 31А; ) 17'000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 19.10.2021.

Суддя Б.І. Яворський