ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р. Справа№ 910/12611/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 28.09.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2021 (повний текст складено 16.04.2021)

у справі №910/12611/20 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Київської міської ради

до 1) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті»

про визнання недійсним договору та визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Київська міська рада (далі, позивач) звернулась до господарського суду із позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни (далі, відповідач-1 або Нотаріус) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті» (далі, відповідач-2 або Товариство) про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 №112, визнання протиправним та скасування рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.03.2019 №45957976 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:754:0003 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за Товариством з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті».

Позовні вимоги до відповідача-1 обґрунтовані тим, що Нотаріусом в порушення статей 46 та 46-1 Закону України «Про нотаріат» при здійсненні реєстраційних дій не здійснено перевірку інформації в Державному земельному кадастрі щодо спірної земельної ділянки.

Позовні вимоги до відповідача-2 обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка входить до території міста Києва, однак Київською міською радою як особою, уповноваженою на розпорядження такою земельною ділянкою, не приймалось рішень щодо її передачі ні ТОВ «Рента Сіті», ні іншим особам у власність чи користування, що свідчить про вчинення відповідачами дій, направлених на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності.

Таким чином, оскільки продавець за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 №112 не був власником спірної земельної ділянки, тому не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на її відчуження відповідачу-2, відповідний договір має бути визнаний судом недійсним.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.04.2021 у справі №910/12611/20 у задоволенні позову Київської міської ради до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті» про визнання недійсним договору та визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд зазначив, що позивачем не доведено та не обґрунтовано факту відсутності у продавця права на спірну земельну ділянку на момент укладення спірного Договору купівлі-продажу. Також судом не встановлено фактів порушення вимог закону під час вчинення правочину і проведення за відповідачем-2 державної реєстрації набутого права власності на земельну ділянку. З огляду на встановлені судом обставини щодо наявності достатніх підстав для вчинення спірного правочину та наявності у продавця права на продаж земельної ділянки, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 №112. Відповідні обставини свідчать, що Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою Інною Петрівною правомірно та за наявності достатніх підстав за рішенням від 14.03.2019 №45957976 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :90:754:0003 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за Товариством з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті», тому вимога про визнання його протиправним і скасування також не підлягає задоволенню.

Крім того, розглядаючи заявлений позивачем позов, суд наголосив на суперечливості викладених у ньому обставин обраному способу захисту, який передбачає надання правової оцінки насамперед обставинам щодо формування та вибуття у приватну власність такого особливого об`єкту цивільних прав, як земельна ділянка.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 12.05.2021 (про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті) Київська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2021 у справі №910/12611/20 та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не взято до уваги та не розглянуто наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують неправомірність дій відповідачів, при цьому не враховано той факт, що відповідачем-1 крім власних міркувань не подано жодних доказів, які заперечують обставини, викладені в позовній заяві.

За твердженнями позивача, спірна земельна ділянка весь час перебувала та перебуває станом на момент звернення до суду з позовом у даній справі у власності територіальної громади міста Києва, а отже рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки будь-якій іншій особі могла прийняти лише Київська міська рада. Однак, Київська міська рада жодного такого рішення не приймала, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог у даній справі.

У тексті апеляційної скарги апелянтом викладено також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

26.07.2021 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві відповідач-2 наголосив на тому, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в матеріалах справи відсутні обґрунтування та докази, які свідчать про факт незаконності вибуття спірної земельної ділянки від належного власника, при цьому апеляційна скарга позивача фактично дублює текст позовної заяви у даній справі. Позивач не надав належних доказів, які б підтверджували ту обставину, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Києва. Позивач також не надав доказів, що підтверджували б, що спірна земельна ділянка знаходилась у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Таким чином, права або інтереси позивача не порушувались у зв`язку із укладення спірного договору.

Відповідач-1 відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2021 апеляційну скаргу Київської міської ради у справі №910/12611/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2021 у справі №910/12611/20 залишено без руху. Роз`яснено Київській міській раді, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 6 306, 00 грн та належні докази на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачам у справі листом з описом вкладення.

07.07.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник апелянта подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачам (Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни та Товариству з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті») у справі листом з описом вкладення.

08.07.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник апелянта подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення від 05.07.2021 №721 на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6 306, 00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 поновлено Київській міській раді пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2021 у справі №910/12611/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2021 у справі №910/12611/20, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів, заяв, клопотань, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 31.08.2021.

У судове засідання, призначене на 31.08.2021, з`явилися представники позивача та відповідача-2. Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд у судовому засіданні 31.08.2021 перейшов до розгляду справи по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 розгляд справи відкладено на 21.09.2021.

У судове засідання, призначене на 21.09.2021, з`явилися представники позивача та відповідача-2. Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд у судовому засіданні 21.09.2021 продовжив розгляд справи по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 у справі оголошено перерву до 28.09.2021.

Суд у судовому засіданні 28.09.2021 оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 28.09.2021, з`явились представники позивача та відповідача-2.

Відповідач-1 про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у відповідності до статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджується наявним у матеріалах справи поштовим повідомленням, яке повернулося на адресу суду із відміткою «вибула» та витягами із сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

14.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Макспромбуд» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки (далі, Договір), відповідно до пункту 1.1. якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця земельну ділянку, що є предметом цього договору, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти вказану в пункті 1.2. цього договору земельну ділянку та оплатити її договірну ціну.

Предметом Договору є земельна ділянка площею 2,3994 га з кадастровим номером :90:754:0003, що розташована за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Гнідинська сільська рада (далі, земельна ділянка). Цільове призначення земельної ділянки - для ведення підсобного сільського господарства (пункт 1.2. Договору).

У пункті 1.3. Договору вказано, що земельна ділянка належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Затварницькою І.П., приватними нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.03.2019 за реєстровим №87. Право власності продавця на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.03.2019 за номером запису про право власності 30610480, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208.

Продавець стверджує, що земельна ділянка не є предметом заборон на відчуження та не є предметом обмежень щодо використання за цільовим призначенням, не є предметом вимог третіх осіб, не відноситься до земельної частки (паю); будь-яких об`єктів нерухомості чи інших капітальних будівель та споруд і споруд на земельній ділянці немає (пункт 1.3. Договору).

Продаж земельної ділянки здійснюється за договірною ціною 68 383, 00 грн без ПДВ (пункт 2.1. Договору).

Згідно пунктів 4.1., 4.2. Договору право власності на земельну ділянку виникає у покупця з моменту державної реєстрації цих прав, у відповідності до статті 125 Земельного кодексу України, статті 334 Цивільного кодексу України та статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у відповідності до статті 182 Цивільного кодексу України.

У пункті 6.3. Договору вказано, що відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019, отриманого Нотаріусом 13.03.2019, загальні відомості про земельну ділянку: цільове призначення - 01.04 Для ведення підсобного сільського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; вид використання земельної ділянки: для ведення підсобного сільського господарства. Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані. Площа земельної ділянки 2,3994 га.

Договір посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою Інною Петрівною та зареєстровано в реєстрі за №112.

14.03.2019 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою Інною Петрівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №45957976 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:754:0003 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за Товариством з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті».

Як зазначає позивач у позові, до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли звернення громадської організації «Реабілітаційний центр учасників бойових дій «Крок за кроком» та депутата Київської міської ради Андрія Задерейко щодо неправомірного розпорядження земельною ділянкою третіми особами.

Із метою встановлення фактичних обставин справи, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 №16/890 (у редакції рішення Київської міської ради від 10.03.2016 року №144/144) (далі, Порядок №16/890), проведено обстеження спірної земельної ділянки та встановлено, що на земельній ділянці в межах міста Києва розміщено будівлі та споруди Реабілітаційного центру фізичної реабілітації «Крок за кроком». Інформація щодо правового статусу вказаних будівель та споруд в Департаменті відсутня.

За результатами вказаного обстеження складено Акт від 27.07.2020 №20-0459-06, у якому зазначено, що адреса земельної ділянки відповідно до даних Державного земельного кадастру - Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області. Відповідно до даних Міського земельного кадастру земельна ділянка повністю розташована в межах міста Києва, не передавалась третім особам за рішенням Київської міської ради.

У позовній заяві позивач зазначає, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва з кадастровим номером :90:754:0003 включена в межі села Гнідин Бориспільського району Київської області.

Однак, згідно з інформацією, наявною у загальному доступі на офіційних веб-сторінках Київської міської ради, Бориспільської районної державної адміністрації та Гнідинської сільської ради, рішення щодо затвердження проекту землеустрою або рішення про передачу земельних ділянок у користування третім особам відсутні.

При цьому, за твердженнями позивача, згідно з відомостями Державного земельного кадастру України станом на момент здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, такої земельної ділянки не існувало, натомість, згідно з відомостями з Державного земельного кадастру України існували квартали 045 та 046, що перебували у власності територіальної громади міста Києва.

Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді міста Києва. В обґрунтування позивач зазначає, що розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи користування, у відповідності до статті 9 Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. На думку позивача, земельна ділянка площею 2,3994 га, кадастровий номер :90:754:0003, знаходиться в межах міста Києва та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва. У якості доказів, що підтверджують вказану обставину, позивачем до позовної заяви додано Указ Президії Верховної Ради Української PCP від 04.04.1978 №3225-ІХ, Указ Президії Верховної Ради Української PCP від 05.03.1982 №3185-Х, Указ Президії Верховної Ради Української PCP від 26.08.1988 №6486-ХІ, рішення Київської міської ради IX сесії XXIII скликання від 29.11.2001 №126/1560, акт обстеження земельних ділянок Департаменту земельних ресурсів КМДА №20-0460-02 від 27.07.2020, робочі матеріали з міського земельного кадастру, Каталог координат і висот знаків міської межі на листі карти масштабу 1:10000 від 11.05.1989. Також, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 30.09.1976 №1103, наказ Державного агентства земельних ресурсів України від 11.10.2012 року №1-дск та рішення Київської міської ради від 15.02.2018 №47/4111 «Про питання міської геодезичної мережі міста Києва», рішення Київської міської ради VIII сесії XXIII скликання від 27.04.2001 №280/1257, генеральний план міста Києва, затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, інформацію, розміщену на веб-сайті Публічної кадастрової карти та класифікатор кадастрового номеру земельної ділянки.

Таким чином, оскільки за твердженнями позивача спірна земельна ділянка весь час перебувала та перебуває на момент звернення до суду із цією позовною заявою у власності територіальної громади міста Києва, а отже, рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки могла прийняти лише Київська міська рада, Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 №112 оформлено з метою створення так званого «добросовісного набувача», щоб приховати ряд протиправних дій невстановлених осіб з метою неправомірного заволодіння землями комунальної власності територіальної громади міста Києва. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом, який був обізнаний про відсутність рішення Київської міської ради щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Щодо неправомірних дій приватного нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач зазначає, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що підставою виникнення права власності на спірну земельну ділянку є Договір купівлі-продажу земельної ділянки №112 від 14.03.2019, який, на думку позивача, має ознаки недійсного правочину.

Враховуючи зазначене, позивач стверджує, що приватним нотаріусом в порушення статей 46 та 46-1 Закону України «Про нотаріат» не здійснено перевірку інформації в Державному земельному кадастрі щодо спірної земельної ділянки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови, оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів-2, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги Київської міської ради про визнання недійсним Договору колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Цивільного кодексу України).

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У розумінні положень наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, наявність у позивача певного суб`єктивного права (охоронюваного інтересу) - об`єкту судового захисту, порушення у зв`язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

У даній справі позивач оспорює договір купівлі-продажу як заінтересована особа, яка не є стороною цього договору, з тих мотивів, що такий договір укладено зі сторони продавця особою, яка не була власником земельної ділянки, а відтак не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на її відчуження відповідачу-2.

Позивач зазначає, що земельна ділянка відноситься земель комунальної власності м. Києва, а розпорядження такими землями у відповідності до статті 9 Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. Однак, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні відповідачу-2, ні іншим особам у власність чи користування не приймала.

Згідно статей 73, 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи із підстав заявленого позивачем позову, до предмету доказування у даній справі у першу чергу відносяться обставини щодо наявності у позивача прав на спірну земельну ділянку як об`єкт цивільних прав.

Дослідивши матеріали справи та додані до них документи судом встановлено, що Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 04.04.1978 №3225-ІХ в межі міста Києва включено частину Броварського району Київської області загальною площею 110,7 га, яка генеральним планом розвитку міста передбачена під житлове будівництво (том 1, а.с. 65).

Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 05.03.1982 №3185-Х в межі міста Києва включено частину села Троєщина Броварського району Київської області з прилеглими землями загальною площею 624,3 га (том 1, а.с. 64).

Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 26.08.1988 №6486-ХІ в межі міста Києва включено село Жуляни Києво-Святошинського району, село Троєщина Броварського району та селище міського типу Бортничі Бориспільського району Київської області разом з прилеглими землями загальною площею 3 440 гектарів, які за генеральним планом розвитку міста передбачається використати під житлове та промислове будівництво (том 1, а.с. 63).

Вказаний Генеральний план міста Києва станом на 1988 рік позивачем до матеріалів справи не додано.

Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 02.10.1989 №8119-ХІ в межі міста Києва включено смт. Осокорки.

Відповідно до вказаних актів проведено роботи щодо встановлення межі м. Києва в натурі (на місцевості), закріплені поворотні точки меж міста Києва та виготовлений Каталог координат і висот знаків міської межі на листі карти м-бу 1:10000 від 11.05.1989, розроблений Українським державним інститутом інженерно-геодезичних вишукувань та зйомок УкрДІІГіс Головного управління геодезії і картографії при PM СРСР.

Проаналізувавши зміст вказаних документів, колегія суддів зазначає, що із них не вбачається, що спірна земельна ділянка площею 2,3994 га, кадастровий номер :90:754:0003, ввійшла в межі міста Києва в період з 1978 по 1989 роки або станом на день розгляду справи знаходиться в межах міста Києва.

При цьому, як вірно наголосив суд першої інстанції, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 150 Земельного кодексу УРСР 1970 року (в редакції до 15.03.1991) державний землеустрій включає такі землевпорядні дії: встановлення і зміну міської межі, селищної межі і межі сільських населених пунктів.

Відповідно до статті 151 Земельного кодексу УРСР 1970 року, яка має назву «Органи, що здійснюють державний землеустрій», державний землеустрій здійснюється державними землевпорядними органами. Керівництво роботами по державному землеустрою і контроль за їх виконанням здійснюються Міністерством сільського господарства Української PCP та його місцевими органами.

Судом встановлено, що Український державний інститут інженерно-геодезичних вишукувань та зйомок «УкрДІІГіс», який розробляв вищевказаний Каталог координат, на який посилається скаржник, перебував у підпорядкуванні Головного управління геодезії і картографії при РМ СРСР, а не Міністерства сільського господарства Української PCP або його місцевих органів. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказаний інститут «УкрДІІГіс» є державним землевпорядним органом, який міг здійснювати державний землеустрій станом на 1989-1990 роки, в тому числі, який міг проводити землевпорядні роботи щодо встановлення і зміни міської межі міста Києва.

У позовній заяві та апеляційній скарзі на підтвердження своїх доводів щодо належності спірної земельної ділянки до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва позивач також посилається на рішення IX сесії XXIII скликання Київської міської ради від 29.11.2001 №126/1560 «Про внесення змін та доповнень до рішення Київради від 27.04.2001 №280/1257», яким затверджено межі нових адміністративних районів м. Києва, визначені на плані схемі (додаток №1), описи меж нових адміністративних районів (додаток №2) та плани зовнішніх меж нових адміністративних районів м. Києва (додаток 2а).

Судом, натомість, встановлено, що вищевказаним рішенням Київської міської ради IX сесії XXIII скликання від 29.11.2001 №126/1560 не змінювались межі міста Києва, а у вказаному рішенні не йде мова про земельну ділянку площею 2,3994 га, кадастровий номер :90:754:0003. Відтак, вказаний доказ також не доводить факту, що спірна земельна ділянка ввійшла або знаходиться в межах міста Києва.

На підтвердження того, що земельна ділянка площею 2,3994 га, кадастровий номер :90:754:0003 знаходиться в межах міста Києва, позивачем також надано Акт обстеження земельних ділянок Департаменту земельних ресурсів КМДА № 20-0460-02 від 27.07.2020 (далі, Акт).

Колегія суддів критично оцінює вказаний Акт та не вважає його належним доказом на підтвердження зазначеної обставини, оскільки, по-перше, такий Акт складено Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, тобто органом, безпосередньо підпорядкованим позивачу, по-друге, висновки про розташування спірної земельної ділянки у межах міста Києва зроблені із посиланням на дані Міського земельного кадастру, у той час як згідно відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (витяг НВ-019 від 13.03.2019 залучений до матеріалів справи; том 1, а.с. 248) місцем розташування земельної ділянки площею 2,3994 га, кадастровий номер :90:754:0003, є Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 13.03.2019 державна реєстрація спірної земельної ділянки проведена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, 18.02.2019, Фізична особа-підприємець Погодаєв Олександр Володимирович. Земельна ділянка зареєстрована Відділом у Бориспільському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області 25.02.2019.

У даному контексті колегія суддів наголошує на тому, що частиною 1 статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статус відомостей Державного земельного кадастру визначений статтею 20 названого Закону, відповідно до якої відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Рішенням ХІ сесії VI скликання Київської міської ради від 18.04.2013 №194/9251 «Про ведення міського земельного кадастру» вирішено організувати ведення міського земельного кадастру - електронної (автоматизованої) геоінформаційної системи і бази даних, що забезпечує збирання, оброблення, аналіз, моделювання, постачання геопросторових даних і відображає черговий стан використання та охорони земель комунальної власності територіальної громади та інших земель міста Києва, ведення якого покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради.

Разом з тим, відомості міського земельного кадастру, з даними якого здійснювалось порівняння при складанні Акту перевірки, не мають статусу офіційних на відміну від відомостей Державного земельного кадастру, як визначено статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

За вказаних обставин та виходячи із наведених правових норм, суд при вирішенні даного спору опирається саме на дані Державного земельного кадастру про земельну ділянку та відхиляє посилання скаржника на Акт обстеження.

При цьому, позивачем не з`ясовано та не спростовано обставин правомірності внесення спірної земельної ділянки до Державного земельного кадастру та підстав її реєстрації Відділом у Бориспільському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області 25.02.2019.

Абзацом 2 підпункту 10 пункту 1 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 №807-ІХ постановлено утворити у Київській області Бориспільський район (з адміністративним центром у місті Бориспіль) у складі територій Бориспільської міської, Вороньківської сільської, Гірської сільської, Дівичківської сільської, Золочівської сільської, Переяславської міської, Пристоличної сільської, Студениківської сільської, Ташанської сільської, Циблівської сільської, Яготинської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №715-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Київської області згідно з додатком, відповідно до якого території Гнідинської та Вишеньківської сільських рад ввійшли до складу території Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Так, згідно відомостей про земельну ділянку площею 2,3994 га, кадастровий номер :90:754:0003, які містяться в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, яка, виходячи із вищезазначеного, на даний час ввійшла до складу території Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано до матеріалів справи належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна земельна ділянка ввійшла до 1989 року або наразі знаходиться в межах міста Києва і перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Відтак, позивачем не доведено, що саме він станом на дату укладення Договору був особою, уповноваженою на розпорядження спірною земельною ділянкою.

При цьому, судом встановлено, що спірний Договір купівлі-продажу від 14.03.2019 №112 містить відомості, що земельна ділянка належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Затварницькою І.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.03.2019 за реєстровим №87 (пункт 1.3. Договору), при цьому право власності продавця на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.03.2019 за номером запису про право власності 30610480, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208, рішення про реєстрацію не оскаржене і не скасоване.

Таким чином, спірна земельна ділянка набута відповідачем-2 шляхом її придбання у особи, яка станом на дату її відчуження мала право власності, набуте внаслідок купівлі-продажу, і на момент продажу спірної земельної ділянки відповідачу-2 за спірним Договором купівлі-продажу від 14.03.2019 №112 у продавця було зареєстровано право власності на об`єкт, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Наведене спростовує твердження позивача, що спірний Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 №112 укладено з порушенням вимог статті 203 Цивільного кодексу України особою, що не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про відсутність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого ним подано позов у даній справі про визнання недійсним Договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, відповідно, наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо обраного позивачем способу захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

По-перше, стверджуючи про відсутність у продавця за Договором повноважень на продаж спірної земельної ділянки, позивачем відповідну особу не залучено в якості відповідача і не наведено стосовно такої особи жодних обставин.

По-друге, з огляду на викладені в позові обставини, позивач фактично вважає, що саме йому належить право власності (розпорядження) спірною земельною ділянкою, яка вибула з власності поза його волею (він не приймав жодних рішень щодо виділення земельної ділянки), тобто фактично позивач стверджує про порушення його права власності на земельну ділянку, що з огляду на статтю 386 Цивільного кодексу України передбачає застосування способу захисту права на підставі статті 387 Цивільного кодексу України у вигляді витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і не вимагає визнання недійсними шляхом подання позовів низки договорів, які укладались щодо майна після його незаконного вибуття.

Натомість, у даному спорі з визначеним відповідачем-2 можуть досліджуватись виключно обставини щодо укладення спірного Договору купівлі-продажу. Відповідач-2 не є відповідальною особою за рішення щодо затвердження проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки та формування її як об`єкту цивільних прав, а спір про межі не підлягає вирішенню в даній справі.

Щодо посилання позивача на неправомірні дії Нотаріуса та необхідність скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 викладена правова позиція, згідно якої спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим, оскільки пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Виходячи із наведеної правової позиції, позовні вимоги до відповідача-1 про визнання протиправним та скасування рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.03.2019 №45957976 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:754:0003 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за Товариством з обмеженою відповідальністю «Рента Сіті», незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства, не можуть бути задоволені в межах даного господарського спору, оскільки Нотаріус є неналежним відповідачем у даному спорі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог у даній справі в повному обсязі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, чого скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Київської міської ради є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2021 у справі №910/12611/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2021 у справі №910/12611/20 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги в даній справі покласти на Київську міську раду.

Матеріали справи №910/12611/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.10.2021.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко