ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

21 жовтня 2021 року Справа № 915/220/13-г(915/1465/21)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., розглянувши без повідомлення (виклику) сторін заяву Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" вих. № КНО-61.1.1/98 від 13.10.2021 про відвід судді Давченко Т.М. у справі № 915/220/13-г(915/1465/21)

за позовом ліквідатора Українсько-німецького спільного підприємства "Алкор" арбітражного керуючого Капінуса А.А. (; адреса листування: а/с 55, м. Миколаїв, 54017; ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

який діє від імені та в інтересах банкрута: Українсько-німецького спільного підприємства "Алкор" (пров. Павлова, 3-В, кв. 1, м. Миколаїв, 54022);

до відповідача-1: ОСОБА_2, громадянки Федеративної Республіки Німеччина ( АДРЕСА_1);

відповідача-2: Вільнянської міської ради (; вул. Бочарова, буд. 4, м. Вільнянськ, Запорізька область, 70002; ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2);

третя особа на стороні позивача (кредитор у справі № 915/220/13-г про банкрутство Українсько-німецького спільного підприємства "Алкор"): Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" (; вул. Андріївська, 4, м. Київ, 04070; ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3)

про визнання недійсним свідоцтва про право власності та застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення майна у власність

у межах справи № 915/220/13-г про банкрутство Українсько-німецького спільного підприємства "Алкор"

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа №915/220/13-г про банкрутство Українсько-німецького спільного підприємства (УНСП) "Алкор"; постановою від 23.06.2015 припинено процедуру розпорядження майном УНСП "Алкор", визнано останнє банкрутом та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру; ухвалою від 23.05.2019 призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Капінуса А.А.

Ліквідатор УНСП "Алкор" Капінус А.А. в межах справи № 915/220/13-г про банкрутство УНСП "Алкор" звернувся до суду із позовною заявою від вих. № 02-02/326 від 29.09.2021 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення майна у власність боржника.

Ухвалою від 05.10.2021, з урахуванням ухвали від 06.10.2021, вказану позовну заяву прийнято до розгляду в межах провадження у справі № 915/220/13-г про банкрутство Українсько-німецького спільного підприємства "Алкор" (), відкрито провадження у справі, присвоєно справі номер 915/220/13-г(915/1465/21), ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.11.2021.

18.10.2021 до суду від Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" надійшла заява про відвід судді Господарського суду Миколаївської області Давченко Т.М. від розгляду позовної заяви ліквідатора Українсько-німецького спільного підприємства "Алкор" Капінуса А.А. у справі у справі № 915/220/13-г(915/1465/21) про визнання недійсним свідоцтва про право власності та застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення майна у власність.

Ухвалою від 20.10.2021 суддею Давченко Т.М. постановлено: визнати необгрунтованою заяву Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" вих. № КНО-61.1.1/98 від 13.10.2021 про відвід судді Давченко Т.М. від розгляду справи № 915/220/13-г(915/1465/21), передати справу для проведення автоматичного розподілу та визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу, для розгляду заяви про відвід суддів.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Миколаївської області від 20.10.2021 №106, з урахуванням розпорядження №107 від 20.10.2021, у справі №915/220/13-г(915/1465/21) призначено повторний автоматизований розподіл в частині розгляду заяви про відвід головуючого судді.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.10.2021 головуючим у справі №915/220/13-г(915/1465/21) в частині розгляду заяви про відвід головуючого судді визначено суддю Ржепецького В.О.

Згідно з приписами ч. ч. 8, 11 ст. 39 ГПК України, суд вирішує питання про відвід без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід. За результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення заяви Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" про відвід головуючого судді у справі № 915/220/13-г(915/1465/21), судом враховано наступне.

Підстави для відводу судді визначено статтею 35 ГПК України.

Відповідно до цієї норми, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Заяву обґрунтовано посиланням на приписи п.5 ч. 1 ст. 35 ГПК України та мотивовано упередженістю судді щодо спорів у справі про банкрутство, пов`язаних з поверненням предмету іпотеки Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" у власність боржника. Заявник зазначає, що процесуальна поведінка судді викликає у Банку обґрунтовані сумніви у неупередженості та об`єктивності по відношенню до кредитора та щодо розгляду позовної заяви, поданої ліквідатором. Підставами для відводу Банк зазначає скасування чи зміну судових рішень, винесених у справі про банкрутство, стосовно нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці Банку та було відчужене.

Проаналізувавши доводи заяви про відвід за №№ 1-4 в їхній сукупності, господарський суд дійшов висновку, що ним не стверджується про наявність обставин, визначених п.п. 1-4 ч. 1, ч. 2 та 3 ст. 35 ГПК України.

Отже справа розглядається в контексті наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

З огляду на приписи ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і ст. 3 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Європейським судом з прав людини в своїх рішеннях визначено наступний підхід до оцінки безсторонності суду, що розглядає справу.

Зокрема в п. 66 рішення у справі "Мироненко і Мартенко проти України" (заява № 4785/02) від 10 грудня 2009 року, судом відзначено, що згідно з усталеною практикою Суду, наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі.

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria), рішення від 24 лютого 1993 року, серія A, № 255, с.12, п.27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), заява №33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. the United Kingdom), рішення від 10 червня 1996 року, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).

Судом зазначається, що особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 43).

Застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в його безсторонності. Тобто при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 44, та рішення у справі "Феррантеллі та Сантанджело проти Італії" (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), рішення від 7 серпня 1996 року, Reports 1996-III, с. 951-952, п. 58).

У цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), рішення від 26 жовтня 1984 року, серія A, N 86, с. 14, п. 26). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), там само, та рішення у справі "Кастільо Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, с. 3116, п. 45).

Сукупність рішень, на які посилається в своїй заяві Банк, прийнятих суддею Давченко Т.М. на протязі розгляду справи про банкрутство УНСП «АЛКОР», які на його думку свідчать про упередженість судді при розгляді спорів, пов`язаних із поверненням забезпеченого майна, мотиви їх прийняття та процесуальна поведінка судді під час та після їх винесення, на думку суду не може бути підставою для однозначного висновку про упередженість головуючого у справі.

Так, статтею 129 Конституції України та статтею 7 ГПК України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною другою цієї норми встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін.

Відповідно до статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 11113 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України, зазначено, що «Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав».

Таким чином, суддя, розглядаючи справу, керуючись наведеними вище положеннями, зобов`язаний одночасно забезпечити умови для реалізації усіма учасниками судового розгляду своїх процесуальних прав, дотримавшись при цьому встановленого законом порядку та у визначений строк.

Зазначене передбачає, що за умови конкуренції прав та інтересів різних учасників судового процесу, не всі очікування тієї чи іншої сторони спору можуть бути реалізовані у спосіб, який для останньої є бажаним.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до та після порушення провадження у справі.

Таким чином, якщо нормами процесуального законодавства передбачено вчинення стороною до подання заяви певних дій, такі дії мають бути вчинені.

Доступ до правосуддя у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не привести судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Зазначені міркування дозволяють дійти висновку, що більш очевидним мотивом прийняття головуючим суддею низки рішень, про які йдеться в заяві про відвід, є намір розглянути справу про банкрутство у справедливий строк, дотримавшись засад рівності прав інших учасників справи про банкрутство.

При цьому суд звертає увагу на те, що інститут відводу судді покликаний забезпечити розгляд справи суддею, який не має особистої зацікавленості у тому чи іншому результаті вирішення спору, а не суддею, який на думку зацікавленої сторони відповідає тим чи іншим етичним чи професійним критеріям. Про це свідчать обставини для відводу, закріплені в п.п. 1-4 ч. 1 ст. 35 ГПК України, які пов`язані виключно з необхідністю усунення можливості персональної зацікавленості судді.

Натомість положення частини п`ятої цієї норми, на яку посилається заявник, має більш широкий зміст. Однак, це не слід тлумачити, як можливість застосування процедури відводу судді за будь яких обставин, оскільки як зазначено вище, завдання цієї процедури розширеному тлумаченню не підлягає. Отже і обставини прямо не визначені в п.п. 1-4 ч. 1 ст. 35 ГПК України мають свідчити саме про особисту упередженість судді, чого, як витікає з наведених вище міркувань, в цій справі не встановлено.

Відповідно до положень статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дійшовши такої думки, господарський суд вважає за необхідне звернути увагу на положення ч. 4 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої, зокрема, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, не може бути підставою для відводу.

З огляду на наведені міркування, зазначене положення Закону застосовується судом в цій справі.

Це однак жодним чином не обмежує права учасника справи, в тому числі право захищати ті законні інтереси, про які зазначено ним в заяві про відвід, зважаючи на існування в господарському процесі інституту оскарження судових рішень, передбаченого ст. 17, п. 5 ч. 1 ст. 42, 253-285 ГПК України, покликаного у порядку, який не протирічить засадам господарського судочинства та, одночасно, принципу обов`язковості судових рішень, розв`язувати спори щодо незгоди сторони з тим чи іншим судовим рішенням.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіряє суд апеляційної інстанції, який перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Таким чином, зазначені у заяві про відвід обставини щодо законності і обґрунтованості рішень суду є неприйнятними при вирішенні заяви про відвід.

Суд повторює також, що статтею 35 ГПК України наявність підстав для відводу судді не ставиться в залежність від тверджень заявника (обґрунтованих або ні) про сукупність дій та особистих якостей судді, які можна охарактеризувати терміном компетентність.

Тобто правовідносини, пов`язані із думкою сторін про, наприклад, недостатнє дослідження суддею тих чи інших обставин, наявністю помилок, описок в рішеннях, скасувань судових рішень судді судами вищих інстанцій тощо, самі по собі не входять до спектру підстав, які підлягають встановленню при розгляді питання про упередженість або необ`єктивність судді, якщо не буде встановлено, що ці дії вчинені з метою втручання, зокрема, у принципи диспозитивності та змагальності.

Надання переваги тій чи іншій стороні при розгляді справи може підпадати під дію положень п. 5 ч. 1 ст. 35 ГПК України, однак тільки у разі, якщо заявником з урахуванням положень ч. 3 ст. 13 ГПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, належними доказами доведено існування обставин, не пов`язаних з реалізацією судом повноважень щодо винесення рішень, зокрема, відносини знайомства, не процесуальні висловлювання прихильності, засвідчений факт обіцянки винесення певного рішення тощо.

В іншому випадку, винесення рішення на користь тієї чи іншої особи є очевидним результатом будь-якого судового розгляду та безпосередньо витікає з принципу змагальності сторін, визначеного в ст. 13 ГПК України.

Враховуючи, що матеріали справи, досліджені судом при вирішенні питання про відвід, не містять зазначених вище доказів, суд не вбачає підстав піддавати сумніву неупередженість та об`єктивність судді Давченко Т.М. при розгляді справи.

Зважаючи на наведене, господарським судом не встановлено підстав зазначених у статті 35 ГПК України для задоволення заяви про відвід судді Давченко Т.М. від розгляду справи №915/220/13-г(915/1465/21), а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого відводу.

Керуючись статтями 35, 38, 39, 42, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.В задоволенні заяви Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" вих. № КНО-61.1.1/98 від 13.10.2021 про відвід судді Давченко Т.М. у справі № 915/220/13-г(915/1465/21) - відмовити.

2.Ухвалу надіслати учасникам провадження у справі про банкрутство.

3.Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Ухвалу складено і підписано 21 жовтня 2021 року.

Суддя В.О.Ржепецький