ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021м. ДніпроСправа № 904/4444/21

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хонест", м. Кривий Ріг

про стягнення суми недоотриманої орендної плати в розмірі 64 583,01 грн.

Суддя Ніколенко М.О.

При секретарі судового засідання Захарчук А.Е.

Представники:

від позивача: Гемай В.В. згідно витягу З ЄДР;

від відповідача: Рижов Д.В. згідно виписки з ЄДР.

РУХ СПРАВИ.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хонест" про стягнення суми недоотриманої орендної плати в розмірі 64 583,01 грн.

Ухвалою суду від 30.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Справу №904/4444/21 ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 25.06.2021 справу № 904/4444/21 ухвалено розглядати в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 28.07.2021.

Представники сторін у судове засідання з`явились, надали пояснення у справі, відповіли на поставлені питання.

У підготовчому засідання від 28.07.2021 було оголошено перерву до 07.09.2021.

Ухвалою суду від 07.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 06.10.2021.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

Позивач зазначає, що між Регіональним відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, (надалі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хонест" (надалі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 12/02-3737-ОД від 18.11.2009 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - приміщення адміністративного призначення та складу (надалі - майно) площею 279,2 кв.м., розміщене за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Щорса, 35, на 1-му поверсі будинку, що перебуває на балансі Криворізького начально-виробничого центру (надалі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 02.11.20009 і становить за незалежною оцінкою 216 127 грн.

Згідно з п. 1.2 договору, майно передається в оренду з метою розміщення офісу - 113,1 кв.м; під склад продуктів харчування без права реалізації - 166,1 кв.м.

Позивач вказав, що на виконання доручення Прем`єр - міністра України від 21.06.2018 №19693/1/1-18 Регіональним відділення Фонду державного майна України створено робочу групу для перевірки стану використання державного майна.

За твердженням позивача, в ході вказаної перевірки, оформленої актом від 25.10.2018, ним було встановлено порушення відповідачем умов спірного договору оренди.

За текстом позову позивачем зазначено:

"- вхід відповідача до складських та офісних приміщень здійснюється через бетонований майданчик площею 150 кв.м. На момент проведення огляду на території майданчика знаходилися автомобілі та інше майно орендаря. Тобто орендарем безоплатно використовується державне майно площею 150 кв.м. Загальна сума недоотриманої плати за період з 26.04.2018 по 25.10.2018 склала 3 912,28 грн., із якої недоотримано бюджетом 1954,14 грн. та балансоутримувачем - 1 954,14 грн.;

- при вході до орендованих складських приміщень орендарем додатково використовується естакада площею 100,0 кв.м для навантаження-розвантаження продукції та її зберігання. Позивачем здійснено розрахунок сум недоотриманої орендної плати за період з 26.04.2018 по 25.10.2018."

За розрахунком позивача, загальна недоотримана сума орендної плати склала 129 166,02 грн., із якої недоотримано державним бюджетом 64 583,01 грн.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог за таких обставин.

Відповідач наполягає на відсутності у нього заборгованості з орендної плати за спірне нежитлове приміщення.

Відповідач зазначив, що на протязі усього періоду орендних відносин орендодавець не висловлював жодних претензій з приводу порушення орендарем своїх зобов`язань.

Відповідач зауважив, що ані ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», ані Положенням про регіональне відділення Фонду державного майна України не передбачено можливості складання та існування акту, на який позивач посилається в обґрунтування позовних вимог. Крім того, об`єкти дослідження за цим актом є окремі речі, не пов`язані з предметом укладеного договору оренди.

Відповідач наполягає на тому, що естакада, про яку йдеться мова в акті від 25.10.2018, є залишками бетонних блоків (будівельним сміттям), перетвореними самим орендарем на естакаду. За таких обставин, вказана естакада не може бути нерухомим майном.

ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом цього судового розгляду є вимоги позивача про стягнення суми недоотриманої орендної плати в розмірі 64 583,01 грн.

Для правильного вирішення цього спору необхідно встановити, які саме правовідносини склались між сторонами, які взаємні права та обов`язки виникли між сторонами, чи мало місце порушення будь-яких зобов`язань, які саме зобов`язання порушені боржником, яке право чи інтерес кредитора порушено, які наслідки порушення зобов`язань боржником.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Між Регіональним відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, (надалі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хонест" (надалі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 12/02-3737-ОД від 18.11.2009 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - приміщення адміністративного призначення та складу (надалі - майно) площею 279,2 кв.м., розміщене за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Щорса, 35, на 1-му поверсі будинку, що перебуває на балансі Криворізького начально-виробничого центру (надалі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 02.11.20009 і становить за незалежною оцінкою 216 127 грн.

Згідно з п. 1.2 договору, майно передається в оренду з метою розміщення офісу - 113,1 кв.м; під склад продуктів харчування без права реалізації - 166,1 кв.м.

На виконання доручення Прем`єр - міністра України від 21.06.2018 № 19693/1/1-18 Регіональним відділення Фонду державного майна України створено робочу групу для перевірки стану використання державного майна.

В ході вказаної перевірки, оформленої актом від 25.10.2018, позивачем було встановлено порушення відповідачем умов спірного договору оренди.

Згідно цього акту:

- вхід відповідача до складських та офісних приміщень здійснюється через бетонований майданчик площею 150 кв.м. На момент проведення огляду на території майданчика знаходилися автомобілі та інше майно орендаря. Тобто, орендарем безоплатно використовується державне майно площею 150 кв.м.;

- при вході до орендованих складських приміщень орендарем додатково використовується естакада площею 100,0 кв.м для навантаження-розвантаження продукції та її зберігання. Чим порушено ст.ст. 2, 10 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» та п. 1.1 договору оренди в частині невідповідності фактично зайнятої площі умовам договору оренди.

Насамперед слід зазначити, що, відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" унормовано, що вулично-дорожня мережа це призначена для руху транспортних засобів і пішоходів мережа вулиць, доріг, внутрішньоквартальні та інші проїзди, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, набережні, майдани, площі, а також автомобільні стоянки та майданчики для паркування транспортних засобів з інженерними та допоміжними спорудами, технічними засобами організації дорожнього руху.

Статтею 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" визначено, що елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, зокрема, покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів; малі архітектурні форми.

Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм, зокрема, належать: альтанки, павільйони, навіси; вуличні меблі (лавки, лави, столи); огорожі, ворота, ґрати; декоративна та ігрова скульптура; сходи, балюстради та інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розділ І Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.

З аналізу змісту наведених вимог чинного законодавства вбачається, що бетонований майданчик є дорожнім покриттям, а естакада малою архітектурною формою. Спірні майданчик та естакада є не капітальними (не частиною орендованого нерухомого майна), а інженерними спорудами.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу приписів зазначеної статті, правомірність правочину презюмується.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача 64 583,01 грн. як борг за Договором оренди, який має статус суму недоотриманої орендної плати і вважає такі зобов`язання відповідача договірними. В судовому засіданні представник позивача наполягав саме на такій правовій природі позовних вимог в цій частині.

Згідно зі статтею 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за загальним правилом, встановленим як чинним господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору). Зміна та розірвання господарських договорів саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Водночас, чинне законодавство України та договір не надають Орендодавцю права самостійно, в односторонньому порядку змінювати предмет договору оренди (перелік, кількість майна, що є об`єктом оренди) і, відповідно збільшувати розмір орендної плати.

Слід виокремити, що, позивач нараховує орендну плату за користування бетонованим покриттям та естакадою виходячи з вартості приміщення, що знаходиться поряд.

Вартість нежитлової будівлі, що орендується, жодним чином не може бути базою нарахування орендної плати за використання будь-яких інших об`єктів чи споруд.

А отже, позивачем взагалі не доведено правильності нарахування плати за користування такими об`єктами.

Щодо правових підстав користування відповідачем бетонованим покриттям та естакадою слід зазначити про таке.

Як зазначено самим позивачем у акті від 25.10.2018, вхід до складських та офісних приміщень здійснюється через бетонований майданчик; при вході до орендованих приміщень знаходиться естакада.

Тобто, спірні бетоноване покриття та естакада використовуються орендарем для підходу (під`їду), потрапляння осіб та внесення/винесення майна відповідача до орендованого приміщення.

Жодних відомостей про огородження відповідачем території площею 250кв.м., зведення на цій території будь-яких споруд тощо в спірному акті не містяться та позивачем не доведено.

Відповідно до умов договору, частина спірного приміщення передана відповідачу в оренду під склад. За таких обставин, дії останнього з навантаження-розвантаження продукції на території біля орендованого приміщення є цілком логічними. Позивач, зі своєї сторони, укладаючи спірний договір оренди не міг не знати, що орендарем будуть вчинятись вказані дії.

Згідно з п. 7.4 договору оренди, орендодавець зобов`язаний не вчиняти дії, які б перешкоджали орендарю користуватися орендованим майном на умовах цього договору.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Фактично, позовні вимоги позивача є вимогами про сплату відповідачем додаткової плати за доступ до орендованого приміщення.

При цьому, жодною нормою чинного законодавства не встановлено обов`язку особи з отримання в оренду частини дороги (дорожнього покриття тощо), якою остання користується задля доступу до належного їй майна (в тому числі, для використання орендованого майна).

Таким чином, у орендаря наявне право безперешкодного та безоплатного потрапляння до орендованого майна.

Разом з цим слід зауважити, що спірний бетонований майданчик є місцем загального користування та не може бути передане в оренду окремій особі.

Крім того, слід зазначити про таке.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у частині 2 статті 15 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 76 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 23.06.2020 у справі № 909/447/19, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Позивачем не надано доказів того, що бетонований майданчик та естакада належить Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.

А отже, позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів відповідачем внаслідок користування зазначеними об`єктами.

При цьому, як зазначено судом вище, бетонований майданчик не є частиною будівлі, а є дорожнім покриттям. Тобто, фактично, в розумінні положень чинного законодавства бетонований майданчик є землею.

Статтею 5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №15, встановлено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

З огляду на вищенаведені приписи чинного законодавства, судом встановлено, Держгеокадастр є органом, до повноважень якого віднесено здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4. ЗУ «Про Фонд державного майна України» визначено, що до основних завдань Фонду державного майна України належать реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності

Статтею 5 ЗУ «Про Фонд державного майна України» визначені повноваження Фонду державного майна України, зокрема, у сфері оренди державного майна Фонд виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності;

здійснює контроль за надходженням до Державного бюджету України плати за оренду державного майна;

проводить інвентаризацію, оцінку цілісних (єдиних) майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів, що передаються в оренду Фондом державного майна України, а також нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), або виступає її замовником, укладає договори на проведення оцінки зазначеного майна та затверджує акти оцінки (висновки про вартість майна);

здійснює контроль за використанням орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів, виконанням умов договорів оренди цілісних майнових комплексів державних підприємств;

бере участь у здійсненні контролю за поверненням цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління уповноважених органів управління після закінчення строку дії договорів оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А отже, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях не є належним позивачем за позовними вимогами про стягнення недотриманого доходу з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди.

За таких обставин, позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про стягнення суми недоотриманої орендної плати в розмірі 64 583,01 грн. є не обґрунтованими.

ПЕРЕЛІК ДОКАЗІВ, ЯКИМИ СТОРОНИ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ АБО СПРОСТОВУЮТЬ НАЯВНІСТЬ КОЖНОЇ ОБСТАВИНИ, ЯКА Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Обставини, на які посилається позивач, доводяться договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 12/02-3737-ОД від 18.11.2009 з додатками та додатковими угодами (т. 1 а.с. 12 - 27), листуванням між сторонами (т. 1 а.с. 28 - 31), актом перевірки від 25.10.2018 (т. 1 а.с. 32 33), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 84 - 87), звітом про оцінку (т. 1 а.с. 88), наказом Фонду державного майна України від 27.03.2018 (т. 1 а.с. 89), рецензією (т. 1 а.с. 90 - 92).

Обставини, на які посилається відповідач, доводяться договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 12/02-3737-ОД від 18.11.2009 (т. 1 а.с. 43 - 46), листуванням між сторонами (т. 1 а.с. 47- 48), рахунками на оплату та платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 97 - 111).

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись положеннями Господарського Кодексу України, Цивільного кодексу України, ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (місце реєстрації: вул. Центральна, 6, м. Дніпро, 49000; ідентифікаційний код: 42767945) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хонест" (місце реєстрації: вул. Каштанова, б. 39а, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50082; ідентифікаційний код: 25523561) про стягнення суми недоотриманої орендної плати в розмірі 64 583,01 грн.

Витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 18.10.2021.

Суддя М.О. Ніколенко