ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3022/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників справи:

позивача Махонін О.С., адвокат, ордер серія АЕ № 1088831 від 30.08.2021 р.

відповідача не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Садівничого товариства "Рада", місто Куп`янськ, селище міського типу Ківшарівка,

до Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, село Петропавлівка,

про визнання незаконним і скасування розпорядження, -

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/3022/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Садівниче товариство "Рада", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, про визнання незаконним і скасування рішення Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII від 23 березня 2021 року "Про припинення державного ату на право постійного користування".

Ухвалою суду від 30 липня 2021 року прийнято позовну заяву Садівниче товариство "Рада" до розгляду та відкрито провадження у справі, яку ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/3022/21 підготовче провадження. Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165-167 Господарського процесуального кодексу України, сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: відзив (вх. № 19566 від 20 серпня 2021 року), прийнятий до розгляду протокольною ухвалою суду від 30 серпня 2021 року; відповідь на відзив (вх. № 20578 від 06 вересня 2021 року), прийнята до розгляду протокольною ухвалою суду від 13 вересня 2021 року; заперечення (вх. № 21936 від 20 вересня 2021 року) прийняті до розгляду протокольною ухвалою від 27 вересня 2021 року. 13 вересня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 вересня 2021 року.

27 вересня 2021 року суд розпочав розгляд справи по суті, в засіданні суду оголошено перерву по розгляду справи по суті до 18 жовтня 2021 року. В засідання суду 18 жовтня 2021 року відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника, водночас подав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 24129 від 13 жовтня 2021 р.) за наслідками розгляду якого в його задоволенні було відмовлено, про що суд постановив протокольну ухвалу. Так, згідно частини 1 статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відповідно до частини 1 та п. 1 частини 3 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Як свідчать матеріали справи, про дату, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, у справі є сформованими позиції (заяви по суті справи) сторін, до протоколу судового засідання від 27 вересня 2021 року вже мале місце з`ясування (доповідь відповідача) обставин справи, явка сторін обов`язковою в засідання суду не визнавалась, а крім означеного, відповідачем не представлено доказів неможливості забезпечити явку в засідання суду. 18 жовтня 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

У 1993 році для організації колективного саду громадян Ківшарівської селищної ради виконавчим комітетом Куп`янської районної (міської) Ради депутатів трудящих Садівничому товариству "Рада" надано в безстрокове і безоплатне користування земельну ділянку площею 50,0 га на підставі державного акту Б № 046465.

Під час проведення адміністративно-територіальних змін, розташування земельної ділянки було визначено за межами населених пунктів на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

Рішенням 6 сесії 8 скликання Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII "При припинення державного акту на право постійного користування земельною ділянкою" припинено право постійного користування земельною ділянкою комунальної власності площею 50,00 га кадастровим номером :09:000:0262, яка розташована за межами населених пунктів на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області; земельну ділянку площею 50,00 га кадастровим номером :09:000:0262 зараховано до земель запасу Петропавлівської сільської ради; Петропавлівському сільському голові доручено подати до органу, що здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, заяву про державну реєстрацію припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи звернення з позовом позивач вважає, що дії органу місцевого самоврядування є спрямованими на позбавлення суб`єкта (позивача) права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою,

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Суть даного спору полягає у аналізі рішенням 6 сесії 8 скликання Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII "При припинення державного акту на право постійного користування земельною ділянкою" на предмет порушення органом місцевого самоврядування повноважень, під час прийняття спірного рішення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом частини 1 статті 12 Земельного кодексу України (далі за текстом ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Стаття 22 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року (чинного на час видачі державного акту) встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року).

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2019 року по справі № 906/392/18.

Разом із тим, відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Отже, право постійного землекористування, на відміну від права оренди, є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

За таких обставин суд зазначає, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Як установлено судом, у 1993 році Садівничому товариству "Рада" видано державний акт на право користування землею площею 50,0 га, для організації колективного саду. При цьому, Статут Садівничого товариства "Рада", який затверджено протоколом загальних зборів товариства № 1 від 16 січня 1993 року, визначає, що основною метою діяльності товариства є організація колективного саду на земельній ділянці площею 50 га, яка поділена на 462 ділянки (пункт 1).

Таким чином, право користування земельною ділянкою, набуте позивачем у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Всупереч положенням статті 141 ЗК України, з посиланням на припинення юридичної особи (Товариства, позивача у справі), відповідачем прийняте рішення, яке є предметом даного судового провадження, про припинення прав на земельну ділянку через припинення юридичної особи (позивача у справі). З тексту оспорюваного рішення вбачається, що воно прийнято на підставі судового рішення щодо припинення юридичної особи у справі № 820/7395/14 від 12 червня 2014 року.

Приписами статті 104 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Статтею 105 ЦК України внормовано, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Згідно з частиною 8 статті 111 Цивільного кодексу України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи. Статтею 112 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, та вимоги кредиторів, забезпечені заставою чи іншим способом; 2) у другу чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими відносинами, вимоги автора про плату за використання результату його інтелектуальної, творчої діяльності; 3) у третю чергу задовольняються вимоги щодо податків, зборів (обов`язкових платежів); 4) у четверту чергу задовольняються всі інші вимоги. Вимоги однієї черги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредитору цієї черги. Черговість задоволення вимог кредиторів за договорами страхування визначається законом. У разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право до затвердження ліквідаційного балансу юридичної особи звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Таким чином, процедура ліквідації юридичної особи передбачає низку обов`язкових дій - погашення існуючої кредиторської заборгованості, відчуження активів, звільнення працівників, передання документів до архіву тощо. Лише після вчинення цих дій і подання державному реєстратору відповідних документів в реєстр вноситься запис про припинення юридичної особи, а не запис про скасування її державної реєстрації.

Втім, з аналізу Постанови Харківського окружного адміністративного суду у справі № 820/7395/14 від 12 червня 2014 року вбачається, що адміністративний суд у резолютивній частині вказаної постанови не визначив механізму вчинення обов`язкових дій по легалізації припинення юридичної особи (позивача у даній справі), як-то призначення комісії з припинення юридичної особи (ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та порядок і строк заявленя кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

На даний час, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Садівниче товариство "Рада" з 30 травня 2016 року перебуває у процесі припинення за рішенням Харківського окружного адміністративного суду № 820/7395/14 від 12 червня 2014 року, із датою набрання чинності 04 липня 2014 року. Даний запис не є беззастережним доказом того, що юридична особа (позивач) справді припинилась, оскільки, як вказано вище по тексту даного рішення, лише після вчинення всіх дій, перелік яких вказаній у статті 111 ЦК України, і подання державному реєстратору відповідних документів вноситься запис про припинення юридичної особи, юридична особа є припиненою. Запис про припинення юридичної особи (позивача) відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містять.

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/964/19 від 29 червня 2021 року зроблено правовий висновок до якого зазначено, що загальний порядок ліквідації юридичної особи визначений у ст. 111 ЦК України. Процедура ліквідації юридичної особи також передбачає низку обов`язкових дій. Лише після вчинення цих дій і подання державному реєстратору відповідних документів у реєстр вноситься запис про припинення юридичної особи, який, водночас не є беззастережним доказом того, що юридична особа справді припинилась та більше не існує. Водночас, якщо процедуру ліквідації не було здійснено належним чином, внесення до реєстру запису про припинення цієї юридичної особи не тягне її припинення.

Докази вчинення всіх необхідних дій, які передбачених вищевказаною нормою закону та зумовлювали б припинення підприємства-позивача суду не доведено, при прийнятті спірного рішення відповідачем дане питання також не з`ясовувалось. Водночас, на противагу зазначеному, позивачем представлено до матеріалів справи, зокрема довідка органу податкової служби, відповідно до якої позивачем вчиняється господарська діяльність, а податкові зобов`язання виконуються, податкового боргу тощо не має.

Як свідчать матеріали справи, позивач є діючим підприємством, проводить оплату податків та зборів, а відтак виконує необхідну статутну діяльність, яка закладена в основу Статуту Садівничого товариства "Рада", а чинні закони України не передбачають заборони юридичним особам мати земельні ділянки на праві постійного користування під час ліквідаційної процедури, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для висновку, що право постійного користування спірною земельною ділянкою Садівничого товариства "Рада" припинилось.

За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Конституційний суд України, в своєму рішенні від 16 квітня 2009 року за №7-рп/2009 зазначив, що "... рада, як суб`єкт правотворчості у формі рішень приймає нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування".

Отже, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені самим органом місцевого самоврядування інакше як у разі, коли цей орган наділений відповідно до Конституції і законів України юрисдикційними повноваженнями стосовно таких актів.

Враховуючи, що індивідуально-правові акти, зокрема місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки, одностороннє скасування радами цих актів порушує право зазначених осіб на розгляд їх справ відповідно до встановленої Конституцією і законами України процедури. Оскільки місцеві ради при розгляді таких справ: а) виступають "суддями" у власних справах, що суперечить загальному принципу права nemo iudex idoneus in propria causa, згідно з яким жодний орган влади не може бути суддею у власній справі (в цьому разі здійснювати юрисдикційну діяльність); б) втручаються у виключну сферу судової влади, яка є конституційним гарантом прав людини і громадянина. У Законі України Про звернення громадян передбачено подання скарги у порядку підлеглості до вищого органу або посадової особи. За відсутності позасудового контролю за ненормативними актами (місцеві ради не мають над собою ієрархічної влади в силу специфіки місцевого самоврядування), судовий контроль (статті 8, 55 Конституції України) є єдиною формою вирішення спорів щодо цих актів та захисту прав і законних інтересів громадян та юридичних осіб приватного права. Отже, юрисдикційна діяльність місцевих рад стосовно власних індивідуальних правових актів є неможливою, а тому вона реалізується лише судовими органами.

В розрізі викладеного вбачається, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Оскаржуваним рішенням Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII від 23 березня 2021 року "Про припинення державного ату на право постійного користування" відповідач фактично здійснив юридичні значимі дії по відношенню до рішення виконкому, яке вичерпало свою дію фактом його виконання (тобто було актом ненормативного характеру) та не могло бути в подальшому скасовано чи змінено органом місцевого самоврядування за відсутності на те правових підстав, визначених, зокрема у ст. 141 ЗК України, а відтак відповідач вичинив дії не у спосіб, який передбачений нормами чинного законодавства.

В Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття З Конституції), при цьому органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не передбачено повноважень ради визнавати припиненим державний акт на право постійного користування землею. Статтею 141 ЗК України передбачається лише припинення права користування земельною ділянкою із наведенням вичерпного переліку підстав , які розширеному тлумаченню не підлягають, тобто інші юридичні факти не можуть розглядатися, як підстава припинення права користування зазначеною земельною ділянкою.

Відповідно до матеріалів справи жодних підстав вважати, що право постійного землекористування згідно Державного акту на право користування землею від 1993 року може бути або було припинено, на підставі статті 141 ЗК України, - відсутні.

У земельному законодавстві не існує такої правової підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою, як перебування юридичної особи в процедурі ліквідації. Правове становище позивача, як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від прийняття рішення уповноваженим судовим органом про його ліквідацію.

Таким чином, відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана позивачу на підставі державного акту, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності даної юридичної особи у встановленому порядку. Як вже зазначалось вище в даному рішенні, запис про припинення юридичної особи-позивача в єдиному державному реєстру відсутній.

Таким чином, Рада (відповідач), приймаючи рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою Садівничого товариства "Рада", яке (право) є безстроковим та набуте згідно з державним актом, з одного боку позбавила позивача права користування земельною ділянкою без належних на те законодавчих підстав, оскільки в діях позивача були відсутність ознаки діяння, передбаченого статтею 141 ЗК України, а з другого боку - привласнила собі функції, які не притаманні їй, чим порушила право користування всією земельною ділянкою садівничого товариства, яке займається, відповідно до статуту, вирощуванням саду і саме для цього надавалась в користування земельна ділянка та видавався державний акт на право користування землею, діяла не на підставі, межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, тим самим порушила права позивача на мирне володіння наданим йому в користування майном внаслідок непропорційного втручання держави та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Господарський суд погоджується з доводами позивача, що рішення Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII від 23 березня 2021 року "Про припинення державного ату на право постійного користування" не ґрунтується на жодній із законодавчих підстав, що свідчить про незаконність цього рішення та допущення відповідачем порушення вимог статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також про порушення відповідачем права постійного користування позивача на земельну ділянку площею 50 га.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на використання відповідачем земельної ділянки не за цільовим призначенням, а також порушення податкового законодавства щодо сплати обов`язкових платежів. Втім, суд детально проаналізувавши спірне рішення не вбачає таких підстав при його постановленні, а також зауважує, що на цей час контроль за сплатою усіх податків, у тому числі місцевих (до яких відноситься плата за землю) покладено виключно на податкові органи. В матеріалах справи наявна довідка Головного управління ДПС у Харківській області від 14 червня 2021 року, за якою встановлено, що позивач станом на 14 червня 2021 року не має податкового боргу, недоїмки зі сплати єдиного внеску, іншої заборгованості з платежів.

Тобто, відповідач, заперечуючи проти позову, привласнює собі повноваження, які йому не притаманні (контроль за сплатою податків), чим грубо порушує закладені в основі конституційної ладу України принципи діяльності, в тому числі органів місцевого самоврядування.

Крім зазначеного, суд зазначає, що відповідач обґрунтовуючи заперечення проти позову посилається на редакцію Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", яка не є актуальною для даних правовідносин по даті прийняття постанови Харківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2014 року, чим порушує незмінний принцип незворотності дії в часі, коли намагається застосувати до даних правовідносин більш пізнішу редакцію згаданого Закону.

Згідно з часиною 1 статті 392 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно пункту "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10). Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання акта незаконним та його скасування є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта незаконним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Судом встановлено, що станом на момент прийняття рішення Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII від 23 березня 2021 року "Про припинення державного ату на право постійного користування" позивач був постійним користувачем земельної ділянки площею 50,00 га, що знаходиться за межами населених пунктів на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області на підставі чинного державного акту Б № 046465.

Разом з тим, відповідач своїми оскаржуваним у цій справі рішенням здійснив дії, спрямовані на позбавлення позивача права користування цією земельною ділянкою, тобто прийняв оскаржуване рішення всупереч вимог статті 141 Земельного кодексу України та, одночасно, порушив право позивача на користування земельною ділянкою, передбачене статтею 92 Земельного кодексу України.

При цьому господарський суд вважає за необхідне зазначити, що рішення органів місцевого самоврядування - це акт ненормативного характеру, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. У разі визнання судом незаконним такого рішення, воно визнається незаконним з моменту його прийняття.

За таких обставин, позов про визнання незаконним і скасування рішення Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII від 23 березня 2021 року "Про припинення державного ату на право постійного користування" підлягає задоволенню.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 202, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним і скасувати рішення Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області № 675/VIII від 23 березня 2021 року "Про припинення державного акту на право постійного користування".

Стягнути з Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області (63722, Харківська область, Куп`янський район, село Петропавлівка, вулиця Червона, будинок 25Б, ідентифікаційний код юридичної особи 04400386) на користь Садівничого товариства "Рада" (63734, Харківська область, місто Куп`янськ, селище міського типу Ківшарівка, гуртожиток 9, ідентифікаційний код юридичної особи 23747121) судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 270,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "21" жовтня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3022/21