ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2021 р. Справа№ 911/493/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Сітайло Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 (рішення складено та підписано 22.04.2021)

у справі № 911/493/21 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях,

про стягнення 19 222,36 грн за договором оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 05.06.2018

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до господарського суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" про стягнення 19 222,36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати оренди майна за період з березня по червень 2020 року згідно з умовами договору оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (балансоутримувачем якого є ДП "МА "Бориспіль"), від 05.06.2018, укладеного між відповідачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (перейменоване на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях), у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача основний борг у розмірі 15 519,70 грн, пеню у розмірі 1 299,13 грн, штраф у розмірі 1 551,97 грн, 3% річних у розмірі 316,81 грн та інфляційні втрати у розмірі 534,75 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.04.20211 у справі № 911/493/21 позовні вимоги задоволено частково, закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення 15 519,70 грн. основного боргу, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 1 299,13 грн пені, 1 551,97 грн штрафу, 316,81 грн 3% річних, 534,75 грн інфляційних втрат та 2 270,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" звернулось до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження , розглянути дану апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 у справі № 911/493/21, ухвалити нове рішення визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на звільнення від орендної плати в період з 17.03.2020 по 14.06.2020 включно, визначити право Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на зменшення орендної плати за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2118 від 05.06.2018 на 50 % в період з 12.03.2020 по 16.03.2020 та з 15.06.2020 по 04.05.2021, судові витрати, понесені Товариством з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" покласти на Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, має місце неправильне застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України, оскільки Господарський суд Київської області, незважаючи на те, що відповідач на підтвердження існування обставин, за які він не відповідає, та через які відповідач не міг використовувати орендовані приміщення, надало сертифікат Торгової Промислової Палати України, накази про простій, інформацію про те, що пасажирський термінал "D" не функціонував протягом трьох місяців, дійшов висновку про недоведеність наявності підстав в розумінні ч. 6 ст. 762 ЦК України для звільнення відповідача від сплати орендної плати в період з 17.03.2020 по 14.06.2020 включно.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п. 10.13 договору оренди - взаємовідносини сторін, неврегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

Так, скаржник вказує на те, що додав до відзиву на позовну заяву сертифікат ТПП України № 3100-20-1293, який стосується користування приміщенням №336 загальною площею 6,6 кв.м, розміщене на 2 поверсі пасажирського терміналу "D" міжнародного аеропорту "Бориспіль", тобто приміщення, та посвідчує, що з 17.03.2020 по 14.06.2020 існувала неможливість користування цим приміщенням.

На думку скаржника, судом першої інстанції не надано належної оцінки інформації, що була оголошена генеральним директором позивача на прес-конференції від 13.06.2020 про те, що термінал "D" не працював протягом трьох місяців, крім того, в реальності, працівників відповідача не було доступу до терміналу "D", та, зокрема, до приміщення з 17.03.2020 по 14.06.2020. Також господарським судом першої інстанції не враховано того, що обставини, зазначені в ч. 6 ст. 762 ЦК України, можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією як орендодавця, так і орендаря (постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17), а саме, не досліджено, чи спричинили вольові дії позивача, а саме заходи щодо безаварійної зупинки об`єктів та окремих систем підприємства, про які йдеться в прес-релізі позивача від 17.03.2020 (роздруківка прес-релізу додавалась до відзиву на позовну заяву), обставини, за які відповідач не відповідає, та, через які для відповідача виникла неможливість користування приміщеннями; не досліджено, чи спричинили вольові дії відповідача, а саме: оголошення простою та призупинення діяльності в пасажирському терміналі "D", обставини, за які відповідач не відповідає, а саме дія заборони на доступ до приміщень у неробочий час для співробітників відповідача, та, через які для відповідача виникла неможливість користування приміщеннями.

Скаржник зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач вказав обставини, за які він не відповідає, а саме:

- закриття пункту пропуску через державний кордон України для міжнародного пасажирського сполучення;

- заборона міжнародних пасажирських перевезень із туристичною метою;

- заборона прийняття та відправлення повітряних суден, що виконують пасажирські перевезення осіб, які здійснюють подорож з туристичною метою, а також прийняття та відправлення повітряних суден, що виконують пасажирські перевезення;

- закриття пасажирського терміналу "D",

так, відповідач не відповідає за ці обставини, оскільки не має жодного впливу на прийняття рішень про функціонування державного кордону, перевезень повітряним транспортом, функціонування пасажирського терміналу "D". Крім того, відповідач не міг передбачити таких рішень, отже, рішення КМУ та позивача є обставинами, за які відповідач не відповідає.

Також скаржник зазначає, що наказом генерального директора № 01-07-14 від 06.04.2020 у відповідача встановлено простій з 00:00 год 07.04.2020 по 23:59 год 14.06.2020; до 07.04.2020 адміністративні підрозділи, які розташовувались в орендованому приміщенні, перейшли на віддалений режим роботи, зокрема, через припинення функціонування громадського транспорту з 17.03.2020, а перехід на віддалений режим роботи для адміністративних підрозділів та зупинення роботи в пасажирському терміналі "D" в свою чергу означає, що у період з 07.04.2020 по 14.06.2020 відповідач не вів жодної господарської діяльності в пасажирському терміналі "D", а отже, не використовувало орендоване майно. Постанова КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211, в редакції від 17.03.2020, забороняла проведення інструктажів з оформлення документації з продажу товарів на борту ПС та здійснення відповідних готівкових операцій, отже, зазначена постанова фактично забороняло здійснення господарської діяльності для якої відповідач орендував приміщення. Таким чином, внаслідок застосування ряду заборон для відповідача виникли умови, в яких фактично неможливо здійснювати господарську діяльність, а отже, існують підстави для застосування пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до відповідача, а саме: звільнення відповідача від орендної плати в період з 17.03.2020 по 14.06.2020, включно, на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Скаржник вказує на те, що господарським судом першої інстанції не застосував до даних орендних відносин положення постанови КМУ № 611 "Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" від 15.07.2020.

Також скаржник зазначає про те, що існує три договори оренди державного майна, в яких вказана ідентична мета користування орендованими приміщеннями - проведення інструктажів з оформлення документації з продажу товарів на борту ПС та здійснення відповідних готівкових операцій, однак, у двох договорах оренди (№ 2157 від 20.09.2018 та № 2207 від 27.12.2018) РВ ФДМУ вказав, що застосовується знижка в 50%, а у випадку третього договору, а саме договору оренди, з якого виникли спірні відносини, РВ ФДМУ відмовив у застосуванні знижки, а відповідач не повинен нести тягар несприятливих наслідків відсутності прозорості та ясності дій РВ ФДМУ, а тому, до договору оренди, повинна бути застосована знижка, передбачена постановою КМУ № 611 від 15.07.2020.

На думку скаржника, господарським судом першої інстанції не застосовано ч. 4 ст. 612 ЦК України, ч. 2 ст. 547, ст.ст. 613, 616 ЦК України.

Так, скаржник вказує на те, що не дивлячись на численні звернення відповідача, лише листом від № 50-02.02-4117 від 02.10.2020, який відповідач отримав 21.10.2020, РВ ФДМУ повідомило відповідача про звільнення від орендної плати, таким чином, до отримання цього листа відповідач був позбавлений можливості самостійно визначити розмір орендної плати, належний до сплати за договором оренди у період з 12.03.2020 по 31.07.2020 включно, отже, ані пеня, ані штраф, не можуть нараховуватись до 21.10.2020, тобто, до надання роз`яснень РВ ФДМУ, а практика Касаційного господарського суду вказує на те, що не приведення рахунків у відповідність до чинного законодавства, є простроченням кредитора. Позивач не є підписантом договору оренди, а також не є стороною договору оренди, відтак, договір оренди не може вважатись правочином, вчиненим у письмовій формі, щодо забезпечення 30% орендної плати штрафом та пенею, на підставі ч. 2 ст. 207 ЦК України.

Скаржник звертає увагу на те, що відповідно до п. 3.3 договору оренди, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць, а відповідно до неодноразово висловленої позиції судів касаційної інстанції, якщо орендна плата коригується на індекс інфляції, то повторне нарахування інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не допускається (постанови Вищого господарського суду України від 24.11.2009 у справі № 03/43-38, від 06.04.2010 у справі № 40/300, від 12.07.2011 у справі № 6/124, від 13.04.2016 у справі № 903/784/15), таким чином, господарський суд першої інстанції помилково вирішив стягнути з відповідача на користь позивача 534,75 грн інфляційних втрат.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду 14.06.2021, вказує на те, що 22.03.2021 до ухвалення оскаржуваного рішення, відповідачем на користь позивача було сплачено суму 15 519,70 грн основного боргу, що підтверджує факт визнання відповідачем заявлених позивачем вимог. Факт настання форс-мажору не звільняє від зобов`язань щодо виконання договору, а лише скасовує відповідальність за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань, при цьому умовами договору не визначено ані обставини, які через їх надзвичайний характер є підставою для звільнення відповідача від господарської діяльності у випадку порушення умов договору через дані обставини, ані порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Позивач наголошує на тому, що використання орендованого майна відповідно до його цільового призначення та умов договору є правом відповідача, визначеним у п. 6.1 договору, а не зобов`язанням, від відповідальності за порушення якого відповідач може бути звільненим. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заборони на здійснення відповідачем господарської діяльності та відповідно, використання орендованого майна згідно з його цільовим призначенням, а саме - для проведення інструктажів з оформлення документації з продажу товарів на борту ПС та здійснення відповідних готівкових операцій (п. 1.2 договору). Позивач звертає увагу на те, що обмеження регулярних пасажирських перевезень не позбавляє відповідача права доступу до орендованого приміщення та його використання. Водночас, будь-яких доказів на встановлення у визначеному порядку обстеження орендованого приміщення з метою фіксування доказів призупинення орендарем діяльності на об`єкті оренди та складання відповідного акту, відповідачем не надано, отже, відповідачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він був позбавлений можливості доступу до орендованого майна та користування ним, таким чином, підстави для звільнення відповідача від сплати орендної плати на період з 17.03.2020 по 14.06.2020, включно, на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, відсутні. Надані відповідачем накази від 18.03.2020 № 01-07/1-4 "Про тимчасове зупинення господарської діяльності в пасажирському терміналі "D" аеропорту "Бориспіль" і від 06.04.2020 № 01-07-14 "Про простій в ТОВ "Аерохендлінг" відображають самостійне формування відповідачем програми діяльності на період з 07.04.2020 до 14.06.2020, яка при цьому, не передбачає повне зупинення господарської діяльності відповідача, у тому числі з використання орендованого на умовах договору майна.

Позивач вказує на те, що у випадку, якщо форс-мажор став причиною невиконання грошових зобов`язань, звільнення може бути застосовано лише до відшкодування збитків і неустойки (пені, штрафу) і не є підставою для звільнення від сплати інфляційних втрат і 3% річних (постанова Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 913/869/14). Наслідком порушення відповідачем умов п.п. 3.6, 5.4 договору щодо своєчасного і повного внесення орендної плати з урахуванням її індексації за користування державним нерухомим майном, є застосування до нього відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Узагальнені доводи письмових пояснень

У письмових поясненнях, поданих до суду 03.08.2021, третя особа просить врахувати дані пояснення при розгляді справи та зазначила про те, що станом на 29.07.2021 заборгованість з орендної плати відсутня.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 у справі № 911/493/21 та призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 у справі № 911/493/21 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Справа розглядалась різними складами колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2021 прийнято справу № 911/493/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Сітайло Л.Г.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, перебування суддів у щорічних відпустках, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 911/493/21 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 05.06.2018 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (далі - договір; договір № 2118), за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно - приміщення № 336 на 2-му поверсі пасажирського терміналу "D", площею 6,6 кв.м, що розміщене за адресою: Київська область, Бориспіль, Аеропорт та перебуває на балансі позивача, як балансоутримувача, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 28.02.2018 і становить за незалежною оцінкою 501 032,00 грн без врахування ПДВ.

Згідно з пунктом 1.2 договору майно передається в оренду з метою проведення інструктажів з оформлення документації з продажу товарів на борту ПС та здійснення відповідних готівкових операцій.

Відповідно до пункту 2.1 договору відповідач вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Пунктами 3.1, 3.2 договору узгоджено, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 (далі - Методика), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2018 - 7 515,48 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Згідно з положеннями пункту 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством (пункт 3.5 договору).

За умовами пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та позивачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Згідно із пунктом 3.7 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до державного бюджету та позивачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати, за весь період невиконання зобов`язання включно.

Пунктом 3.8 договору передбачено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, відповідач також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Використовувати орендоване майно відповідач зобов`язаний відповідно до його призначення та умов цього договору (пункт 5.1 договору).

Умовами пункту 5.2 договору сторони передбачили, що протягом місяця відповідач зобов`язаний підписати з орендодавцем за участю позивача акт приймання-передачі.

Пунктом 5.4 договору визначено, що відповідач зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та позивачу (у платіжних дорученнях, які оформлює відповідач, вказується "призначення платежу" за зразком, наведеним у розділі 11 договору).

Договір укладено строком на два роки одинадцять місяців, що діє з 05.06.2018 до 04.05.2021 включно (пункт 10.1 договору).

Станом на дату розгляду справи по суті договір № 2118 від 05.06.2018 чинний, докази протилежного матеріали справи не містять, зокрема, сторонами чинність договору не оспорюється та не заперечується.

Згідно із підписаним та погодженим позивачем акту приймання-передачі орендованого майна від 05.06.2018 орендодавець (Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області) передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування майно - нежитлове приміщення № 336 на 2-му поверсі пасажирського терміналу "D", площею 6,6 кв.м, що розміщене за адресою: Київська область, Бориспіль, Аеропорт та перебуває на балансі позивача.

Відповідно у відповідача виник обов`язок своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та позивачу.

З матеріалів справи вбачається, що за оренду нерухомого майна за період з березня по червень 2020р., включно, позивачем виставлено відповідачу рахунки-фактури № 76/573 від 31.03.2020 на суму 10 129,16 грн, з яких на користь позивача підлягало до сплати 4 220,48 грн; № 76/670 від 30.04.2020 на суму 10 210,20 грн, з яких на користь позивача підлягало до сплати 4 254,25 грн; № 76/894 від 31.05.2020 на суму 10 240,82 грн, з яких на користь позивача підлягало до сплати 4 267,01 грн; № 76/1170 від 30.06.2020 на суму 10 261,31 грн, з яких на користь позивача підлягало до сплати 4 275,55 грн, тобто, на користь позивача належить до сплати 17 017,29 грн.

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором № 2118 від 05.06.2018, а саме в частині здійснення своєчасної та повної орендної плати на користь позивача за користування майном у період з березня по червень 2020р., що призвело до виникнення заборгованості у сумі 15 519,70 грн, оскільки часткова оплата у розмірі 1 497,59 грн сплачена відповідачем 24.11.2020 та зарахована позивачем за зобов`язаннями березня 2020р.

У зв`язку з неоплатою виставлених рахунків позивачем надіслано на адресу відповідача претензію № 35-28/5-279 від 29.12.2020 з вимогою погасити заборгованість у місячний строк за визначеними реквізитами.

У відповідь на вказану вимогу відповідач листом № 01-12/26 від 21.01.2021 зазначив про наявність обставин (у зв`язку з запровадженням карантинних заходів на території України), які позбавили відповідача можливості вести господарську діяльність із використанням орендованого майна, у зв`язку з чим орендна плата за період з 18.03.2020 по 14.06.2020 нарахована безпідставно та сплаті не підлягає, а відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" нарахування орендної плати для орендарів перелічених в додатку № 2 до постанови здійснюється у розмірі 50%. У зв`язку з чим, відповідачем відхилено претензію позивача, оскільки ДП "МА "Бориспіль" не враховано зазначене відповідачем, що призвело до помилкового розрахунку суми заборгованості за договором оренди за березень-червень 2020 року.

З огляду на вищевикладене, посилаючись на те, що позивачем взяті на себе за договором зобов`язання виконані належним чином шляхом виставлення відповідачу рахунків на оплату, тоді як відповідачем в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оплату орендної плати за березень-червень 2020 року своєчасно та у повному обсязі так і не здійснено, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог зазначає про виникнення форс-мажорних обставин у зв`язку з запровадженням карантинних заходів та закриттям терміналу "D", в якому розміщене орендоване приміщення, наявність підстав для звільнення від орендної плати на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та про зменшення розміру орендної плати до 50% відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2020 № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину".

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Оскільки орендоване майно є державною власністю до спірних правовідносин також застосовуються положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в редакції Закону № 2269-XII від 10.04.1992 (далі - Закон № 2269) зі змінами (редакція чинна на момент виникнення правовідносин), який є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2269 орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, яке необхідне орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно із ч. 3 ст. 18 Закону № 2269 орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Статтею 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно із ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, п. 3.6 договору сторони погодили умову про те, що орендна плата перераховується до державного бюджету та позивачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Таким чином, з урахуванням положень статті 530 ЦК України та змісту пункту 3.6 договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з орендної плати за договором на момент розгляду справи за спірний період настав.

В той же час, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 14 такого змісту: "14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини шостої статті 762 цього Кодексу".

Законом України "Про внесення змін до Закону України " Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-IX, який набрав чинності 18.04.2020, пункт 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: "14. Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 Господарського кодексу України, частин четвертої та шостої статті 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо державної підтримки сфери культури, креативних індустрій, туризму, малого та середнього бізнесу у зв`язку з дією обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19" від 16.06.2020 № 692-IX, який набрав чинності 16.07.2020, пункт 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: "14. Установити, що з моменту встановлення карантину, введенного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді".

Частина 6 ст. 762 ЦК України встановлює, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Норма права, закріплена в ч. 6 ст. 762 ЦК України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.11.2020 у справі № 925/1289/19 та від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17.

Відповідач обґрунтовує свої заперечення наступним.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із відповідними змінами і доповненнями), якою установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.03.2020 № 287-р тимчасово закрито з 00 год. 00 хв. 17.03.2020 пункти пропуску (пункти контролю) через державний кордон для міжнародного пасажирського повітряного сполучення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2020 № 228 заборонено прийняття та відправлення повітряних суден, що виконують пасажирські перевезення осіб, які здійснюють подорож з туристичною метою.

Рішенням ДП "МА "Бориспіль" щодо зміни режиму роботи аеропорту "Бориспіль" під час дії обмежувальних заходів та переведення рейсів з терміналу "D" до терміналу "F".

Відповідач листом № 16/03-21 від 16.03.2020 звернувся до РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях та ДП "МА "Бориспіль" з проханням не здійснювати нарахування орендної плати на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України за період тимчасового закриття пункту пропуску через державний кордон для міжнародних пасажирських перевезень за договорами оренди, зокрема, за договором № 2118 від 05.06.2018.

Позивач у відповідь на лист відповідача № 16/03-21 від 16.03.2020 вказав, що він є лише балансоутримувачем нерухомого майна за вказаним договором, у якого відсутні правові підставі для внесення будь-яких змін до умов договору (лист від 12.06.2020 № 19-22/1-291).

Так, за договором № 2118 від 05.06.2018 позивачем, як балансоутримувачем, на користь якого підлягає перерахування 30% щомісячного розміру орендної плати, за період березень-червень 2020 року включно нараховано до сплати 17 017,29 грн орендної плати, рахунки на оплату та акти приймання-здачі виконаних послуг за цей період відповідачем отримано особисто, що засвідчується долученими до матеріалів справи реєстрами виданих/отриманих оригіналів документів.

Згідно із положеннями Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995, розподіл нарахованої орендної плати здійснюється орендарем та балансоутримувачем в частинах, обумовлених укладеним сторонами договором (70% та 30%), без урахування ПДВ, після чого сума ПДВ, що підлягає сплаті, додається до частини орендної плати, яка підлягає сплаті на користь позивача, а позивач, як податковий агент, сплачує у подальшому відповідну суму податку до державного бюджету.

Наданими відповідачем копіями листів (№ 01-12/1055 від 15.06.2020; № 01-12/1057 від 15.06.2020; № 01-12/1344 від 20.10.2020) підтверджено факт висловлення відповідачем заперечення проти прийняття послуг на спірну суму за вказаними рахунками, які мотивовані наявністю підстав для звільнення від орендної плати на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України з початку карантинних заходів, закриття терміналу "D", в якому знаходилось орендоване відповідачем приміщення, та прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 15.07.2020 № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину", на підставі якого орендар має право на зменшення орендної плати.

У відповідь на листи відповідача ДП "МА "Бориспіль" зазначив, що заяви щодо зменшення орендної плати можуть бути задоволені за умови отримання відповідного роз`яснення від РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (лист, додатковий договір), за яким такий перерахунок буде можливим (листи № 19-22/1-358 від 29.07.2020), та необхідність належного документального оформлення змін до договору, як підстави для коригування рахунків (лист № 19/22/1-488 від 25.11.2020).

Позивач листом № 19-22/ІЕ-302 від 03.12.2020 звернувся до РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях з проханням повідомити рішення останнього щодо відповідача в частині перерахунку орендної плати за договором оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 05.06.2018 на підставі постанови Уряду № 611 від 15.07.2020.

Листом № 50-02.02-5176 від 28.12.2020 РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях у відповідь на лист позивача № 19-22/ІЕ-302 від 03.12.2020 надало перелік орендарів, що зверталися до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях щодо перерахунку орендної плати на період дії карантину, згідно із яким, відповідачу відмовлено у перерахунку орендної плати за договором оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 05.06.2018.

Відповідачем також долучено до відзиву лист № 50-02.02-4117 від 02.10.2020 РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, наданий у відповідь на запит відповідача, згідно якого орендодавець роз`яснив, що мета використання орендованого державного майна за договором оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 05.06.2018 не підпадає під критерії, визначені постановою № 611 від 15.07.2020, у зв`язку з чим орендарю відмовлено в перерахунку орендної плати.

Проаналізувавши доводи позивача та відповідача, зміст листування сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що між відповідачем та позивачем не було досягнуто згоди щодо задоволення звернень відповідача та зміни розміру орендної плати у спірний період; позивачем пред`явлено до стягнення з відповідача заборгованість у розмірі 15 519,70 грн несплаченої орендної плати за виставленими рахунками, проти яких відповідач заперечує.

Із наданого відповідачем сертифікату Торгово-промислової палати України № 3100-20-1293 від 17.07.2020 про форс-мажорні обставини, вбачається, що карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України і Товариству з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" Торгово-промислова палата України засвідчила неможливість користування за призначенням державним нерухомим майном - нежитловим приміщенням № 336 на 2-му поверсі пасажирського терміналу "D", площею 6,6 кв.м, що розміщене за адресою: Київська область, Бориспіль, Аеропорт та перебуває на балансі Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" за договором оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 05.06.2018 у період з 17.03.2020 по 14.06.2020.

Слід зазначити, що умовами укладеного між сторонами договору оренди, умов та підстав звільнення від обов`язку оплати орендної плати, зокрема з підстав настання форс-мажорних обставин, не передбачено, натомість посилання на те, що у зв`язку з запровадженням карантинних заходів з 12.03.2020 та встановлення Урядом України відповідних обмежень у сфері авіаперевезень та закриття кордонів, відповідач, основною діяльністю якого є надання послуг з наземного обслуговування авіаперевізникам, тимчасово призупинило виробничу діяльності, оголосило простій, не є безумовною підставою настання форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах щодо оренди державного майна, оскільки має бути оцінено неможливість використання орендованого майна відповідача у сукупності з усіма обставинами.

Так, як вже зазначалось, відповідно до п. 1.2 договору об`єкт оренди передано відповідачу з метою проведення інструктажів з оформлення документації з продажу товарів на борту ПС та здійснення відповідних готівкових операцій, тобто, обмеження регулярних пасажирських перевезень та переведення обслуговування рейсів з пасажирського терміналу "D" до терміналу "F" не позбавляє відповідача права доступу до орендованого приміщення та його використання, а роздруківка з сайту позивача про закриття терміну "D" Міжнародного аеропорту "Бориспіль" не є доказом обмеження відповідача у реалізації використання працівниками відповідача орендованого приміщення.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" визначено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2:

1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1;

2) нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786 (ЗП України, 1996 р., № 2, ст. 57; Офіційний вісник України, 2011 р., № 71, ст. 2677), здійснюється у розмірі:

50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2;

25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

Визначено, що орендодавцям державного майна слід забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, починаючи з дати встановлення карантину.

У додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 наведено перелік орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків.

Зокрема до переліку орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків, віднесено орендарів, які використовують нерухоме державне майно для розміщення офісних приміщень (зокрема в аеропортах).

Відповідач, як на підставу зменшення орендної плати, нарахованої за період з 12.03.2020 по 16.03.2020 та з 15.06.2020 по завершення карантину, посилається саме на додаток № 2 даної постанови та вказує, що приміщення, яке орендується, використовується відповідачем для розміщення офісних приміщень.

Однак, листом РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, роз`яснено, що орендоване згідно спірного договору приміщення не є офісним (лист від 02.10.2020 № 50-02.02-4117).

Таким чином, у позивача відсутні підстави для здійснення коригувань рахунків-фактур, наданих відповідачу для оплати за користування майном на підставі договору оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 05.06.2018, оскільки відповідно до його умов орендодавцем державного майна є Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, а отже забезпечити нарахування орендної плати на період карантину може тільки орендодавець.

Натомість, листом РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях № 50-02.20-5176 від 28.12.2020 щодо нарахування орендної плати на період дії карантину, адресованим позивачу, зазначено, що розглянувши заяву відповідача, останньому відмовлено у перерахунку орендної плати за договором оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 05.06.2018.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що відповідач повинен був сплачувати орендну плату у строки та в розмірі, встановлені у договорі оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 05.06.2018.

Так, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем 22.03.2021 на рахунок позивача здійснено платіж в розмірі 15 519,70 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 11 від 22.03.2021. В призначенні платежу вказано посилання на спірний договір, а сплачена сума відповідає розміру основної заборгованості, заявленої позивачем у позові.

Як вказує відповідач, оплату було здійснено з метою продовження строку дії договору оренди, оскільки його строк спливає 04.05.2021, а відповідно до пункту 135 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, якщо чинний орендар має заборгованість зі сплати орендної плати, він не може звертатися із заявою про продовження договору оренди до моменту погашення ним такої заборгованості.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 231 ГПК України, провадження у справі № 911/493/21 в частині стягнення з відповідача 15 519,70 грн основної заборгованості за договором оренди № 2118 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 05.06.2018 підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору у відповідній частині через погашення заборгованості відповідачем в процесі розгляду справи.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушеннями умов, зазначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ч. 2 ст. 193, ст. 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Допустивши прострочення виконання зобов`язання, дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Згідно із п. 3.7 договору орендна плата, перерахована невчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати, за весь період невиконання зобов`язання.

Пунктом 3.8 договору сторони погодили, що, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Правовий висновок щодо правомірності нарахування пені за весь період невиконання зобов`язання, включно, викладено у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19.

Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем із порушенням умов договору, перевіривши розрахунок сум пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми "Калькулятор.Ліга:Закон", доданий до позовної заяви, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що правильними є суми пені, штрафу та 3% річних у розмірах 1 299,13 грн, 1 551,97 грн та 316,81 грн, відповідно, а ці суми є такими, що підлягають стягненню з відповідача, натомість, розмір інфляційних втрат становить суму більшу, ніж заявлено позивачем, однак приймаючи до уваги, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то інфляційні втрати, які підлягають стягненню з відповідача становлять суму у розмірі 534,75 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. А відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили.

Тобто настання форс-мажорної обставини не звільняє особу від виконання зобов`язання, яке передбачене договором. Воно його, як правило, лише відстрочує. Якщо у погодженому сторонами застереженні про форс-мажор, яке знаходиться у відповідному договорі, не міститься положень щодо впливу форс-мажору на виконання сторонами їхніх обов`язків, такі зобов`язання є чинними та обов`язковими для виконання сторонами як тільки це стане можливим.

Обставини, зазначені скаржником у апеляційній скарзі не свідчать про заборону чи неможливість користуватись орендованим приміщенням.

Отже, відповідачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він був позбавлений можливості доступу до орендованого приміщення та користування ним.

Натомість, надані відповідачем накази від 18.03.2020 № 01-07/1-4 "Про тимчасове зупинення господарської діяльності в пасажирському терміналі "D" аеропорту "Бориспіль" і від 06.04.2020 № 01-07-14 "Про простій в ТОВ "Аерохендлінг" відображають самостійне формування відповідачем програми діяльності на період з 07.04.2020 до 14.06.2020, що, не передбачає повне зупинення господарської діяльності відповідача, у тому числі з використання орендованого на умовах договору майна.

Посилання скаржника на те, що існує три договори оренди державного майна, в яких вказана ідентична мета користування орендованими приміщеннями - проведення інструктажів з оформлення документації з продажу товарів на борту ПС та здійснення відповідних готівкових операцій, однак, у двох договорах оренди (№ 2157 від 20.09.2018 та № 2207 від 27.12.2018) РВ ФДМУ вказав, що застосовується знижка в 50%, а у випадку третього договору, а саме договору оренди, з якого виникли спірні відносини, РВ ФДМУ відмовив у застосуванні знижки, є безпідставним, оскільки договори оренди № 2157 від 20.09.2018 та № 2207 від 27.12.2018 не є предметом розгляду у справі № 911/493/21.

Індексація орендної плати є способом визначення розміру орендної плати, натомість, нарахування інфляційних втрат, згідно із ст. 625 ЦК України, є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання.

З огляду на вказане вище, колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про часткове задоволення позову, закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення 15 519,70 грн основного боргу та стягнення з відповідача на користь позивача 1 299,13 грн пені, 1 551,97 грн штрафу, 316,81 грн 3% річних та 534,75 грн інфляційних втрат, тобто, позовні вимоги є такими, що підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню, у зв`язку із чим, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі № 911/493/21, законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються матеріалами справи та відхиляються судом, як необґрунтовані та такі, що не відповідають нормам процесуального законодавства.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 у справі № 911/493/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 у справі № 911/493/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 у справі № 911/493/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2021 справі № 911/493/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг".

4. Справу № 911/493/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Л.Г. Сітайло