ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2021 р. м. Київ Справа № 911/2136/21

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Київоблгаз (08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Шевченка, 178)

до Комунального підприємства Вишгородтепломережа Вишгородської міської ради (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, 3-В)

про стягнення 2724680,64 грн. заборгованості за договором розподілу природного газу № 09420DJTFTDT016 від 01.01.2016 р., у тому числі 2704673,47 грн. основного боргу, 16672,64 грн. пені, 3334,53 грн. 3% річних,

секретар судового засідання: Павлюк В.Г.

Представники сторін:

від позивача: Дмитренко А.А. (довіреність № Др-93-0621 від 25.06.2021 р., свідоцтво адвоката № 001036 від 16.04.2021 р.);

від відповідача: Пироженко А.О. (витяг з ЄДРПОУ, витяг з наказу № 267-п від 22.11.2018 р.).

Обставини справи:

Акціонерне товариство Оператор газорозподільної системи Київоблгаз (далі Акціонерне товариство Оператор газорозподільної системи Київоблгаз, позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (далі Вишгородське РКП Вишгородтепломережа, відповідач) про стягнення 2724680,64 грн. заборгованості за договором розподілу природного газу № 09420DJTFTDT016 від 01.01.2016 р., у тому числі 2704673,47 грн. основного боргу, 16672,64 грн. пені, 3334,53 грн. 3% річних.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання Вишгородським РКП Вишгородтепломережа зобов`язань за договором розподілу природного газу № 09420DJTFTDT016 від 01.01.2016 р. в частині своєчасного проведення розрахунків за оплату послуг з розподілу природного газу, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 2704673,47 грн. основного боргу, 16672,64 грн. пені, 3334,53 грн. 3% річних, а також витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.07.2021 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.08.2021 р.

Підготовче засідання відкладалось.

12.08.2021 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив № 1568/08 від 03.08.2021 р. (вх. № 19233/21 від 12.08.2021 р.), за змістом якого останній визнає основну суму заборгованості за договором розподілу природного газу № 09420DJTFTDT016 від 01.01.2016 р. та просить зменшити розмір пені на 98%, посилаючись, зокрема, на те, що оплата наданих позивачем послуг здійснювалася в межах наявних можливостей відповідача, які раніше врегульовувалися державою, а саме - Порядком розподілу коштів, що надходили на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків, з позивачем, постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, який був затверджений постановою КМУ № 217 від 18.06.2014 р. та який визначав механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків. При цьому, визначення відсотків відповідних відрахувань з вказаних рахунків здійснювалось Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики і комунальних послуг.

Однак, вищевказаний Порядок втратив чинність, а підприємство проводить, і надалі проводитиме, оплату наданих позивачем послуг, незважаючи на складний фінансовий стан підприємства відповідача. Так, згідно довідки № 97/08 від 05.01.2021 р., станом на 01.12.2020 р. заборгованість споживачів теплоенергії перед відповідачем становить 31814289,70 грн., що ставить підприємство в надскрутне фінансове становище. Підприємство відповідача не є кінцевим споживачем послуг, що ним виробляються, а отриманий відповідачем газ використовувався для виробництва теплової енергії для споживачів, 92% з яких становить населення. Відповідач наголошує, що він є добросовісною стороною у договірних відносинах, і надалі продовжуватиме оплачувати надані позивачем послуги, про що свідчить давня співпраця сторін, але в силу обставин, що не залежать від волі відповідача, вказані оплати можуть проводитися з незначними затримками, про що, зокрема, свідчить і предмет даної справи, адже позивач заявив до стягнення заборгованість за травень та червень 2021 року, тобто заборгованість з мінімальними строками прострочення.

Також відповідач звертав увагу суду на те, що: 1) предметом судового розгляду є стягнення, зокрема, штрафних санкцій та 3 % річних, що, в свою чергу, не є основним доходом позивача і не може впливати на його господарську діяльність; 2) відповідач є комунальним підприємством, майно якого є спільною комунальною власністю територіальних громад Вишгородського району; 3) фінансове становище підприємства стало ще критичнішим у зв`язку із значною кількістю позовів, що перебували та перебувають у судах, зокрема, і в господарському суді Київської області, та мільйонними штрафними санкціями, що додалися до вже існуючої багатомільйонної заборгованості відповідача, де стягувачами є не лише позивач, а й АТ Укртрансгаз та НАК Нафтогаз України.

Поряд з цим, відповідач зазначав, що він створений з метою надійного та якісного надання послуг з опалення у м. Вишгороді та Вишгородському районі. При цьому, діяльність підприємства пов`язана з сезонним характером надання послуг (опалювальний період) та особливостями бюджетного фінансування. Основною виробничою діяльність відповідача є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам міста Вишгород та Вишгородського району. Тобто відповідач зобов`язаний здійснювати постачання теплової енергії незалежно від зовнішніх факторів, оскільки його господарська діяльність направлена на забезпечення життєдіяльності міста і району, а тому відповідач є стратегічно важливим та соціально значимим (таким, що відіграє особливу соціальну роль) теплопостачальним підприємством міста Вишгород та Вишгородського району, особливо в зимовий період, оскільки забезпечує споживачів теплом - серед яких житлові будинки та квартири, школи, дошкільні заклади, лікарні, установи і організації, що фінансуються з державного бюджету та інші об`єкти.

Окрім того, відповідачем було сплачено на користь позивача вже майже 4 мільйони гривень і такі оплати продовжуються. Крім того, невчасна сплата відповідачем коштів за договором (враховуючи мінімальний термін її прострочення), повного мірою компенсується позивачу за рахунок 3% річних та часткової суми пені, проти стягнення якої не заперечує відповідач.

Поряд з цим, відповідач відзначав, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе жодного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі (на відміну від відповідача), з урахуванням того, що позивачем, окрім пені, також було заявлено в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних. Водночас, у діях відповідача не було прямого умислу у порушенні своїх зобов`язань, що виникли з договору, оскільки здійснення оплати наданих позивачем послуг залежить від розрахунків з відповідачем за спожиту теплову енергію.

28.08.2021 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив № 953 від 26.08.2021 р. (вх. № 20123/21 від 28.08.2021 р.), за змістом якої позивач заперечує проти викладеного у відзиві відповідача клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 98% з огляду, зокрема, на неподання відповідачем доказів щодо збитковості підприємства у 2021 році (тобто у період нарахування пені). При цьому позивач наголошує, що фінансові плани, подані відповідачем, не можуть бути достатніми доказами наявності збитків у підприємства, а наявність заборгованості споживачів перед ВРКП Вишгородтепломережа не є підставою для звільнення останнього від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань перед позивачем. З огляду на викладене, позивач просить суд позовні вимоги у даній справі задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 06.09.2021 р. представник позивача підтримував позицію, викладену у відповіді на відзив; представник відповідача зазначив про направлення засобами поштового зв`язку до суду та позивачеві заперечень на відповідь на відзив, які станом на час судового засідання до суду не надійшли.

Також у судовому засіданні 06.09.2021 р. представники учасників процесу заявили про надання суду всіх наявних у сторін доказів, що мають значення для вирішення спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.09.2021 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.10.2021 р.

06.09.2021 р., після закінчення судового засідання, до господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив № 1636/08 від 02.09.2021 р. (вх. № 20793/21 від 06.09.2021 р.), за змістом яких останній зазначав, що відповідач є комунальним підприємством, майно якого є спільною комунальною власністю територіальних громад Вишгородського району; станом на травень місяць 2021 року, відповідно до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 р., переважна більшість грошових коштів, що надходила від споживачів, перераховувалася автоматично на рахунок гарантованого постачальника природного газу та на рахунок позивача і в розпорядження відповідача не попадали. Також відповідач наголошує, що він є стратегічно важливим та соціально значимим теплопостачальним підприємством міста Вишгород та Вишгородського району та звертає увагу на мінімальні строки прострочення виконання зобов`язання, а також те, що у відповідача не було прямого умислу у порушенні своїх зобов`язань перед позивачем щодо своєчасної оплати отриманих послуг. Враховуючи вищевказані аргументи, відповідач просить суд скористатися своїм правом та зменшити розмір пені на 98%.

Крім того, відповідач зазначав, що у відповідності до вимог пункту 15 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 р. № 553-ІХ, що набув чинності 18.04.2020 р., було встановлено тимчасово на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнити від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форм власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форм власності.

Між тим, в період, за який позивачем була нарахована пеня, в Україні діяв карантин (були запроваджені відповідні заходи і обмеження у зв`язку з цим), що був встановлений відповідно до рішення Уряду, а прийняття вищевказаного Закону було спрямоване на вироблення чіткого механізму по вирішенню надважливої та складної проблеми щодо захисту підприємств тепло- та водопостачання від необгрунтованого нарахування штрафних санкцій в період дії карантину.

07.10.2021 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли письмові пояснення № 1786/08 від 06.10.2021 р. (вх. № 23422/21 від 07.10.2021 р.), відповідно до яких відповідач зазначав, що на підставі рішення Вишгородської міської ради № 10/1 від 06.08.2021 р. Про безоплатне прийняття юридичної особи - Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа та майна у комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради із спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вишгородського району, копія якого додається, змінено назву відповідача з Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа на Комунальне підприємство Вишгородтепломережа Вишгородської міської ради, а скорочену назву - з ВРКП Вишгородтепломережа на КП Вишгородтепломережа ВМР. Відповідний запис про зміни найменування було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягом з Реєстру від 16.09.2021 р. Відповідно до п. 1.2 статуту підприємства КП Вишгородтепломережа ВМР є правонаступником усього майна, усіх прав та обов`язків ВРКП Вишгородтепломережа (копія статуту додається), у зв`язку з чим відповідач просить суд врахувати зазначені зміни при прийнятті рішення у даній справі.

Судом встановлено, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було зареєстровано зміну найменування підприємства відповідача, про яку останній заявляє у вказаних вище поясненнях.

З огляду на зазначене, подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням пояснень відповідача № 1786/08 від 06.10.2021 р. (вх. № 23422/21 від 07.10.2021 р.) щодо зміни найменування Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа на Комунальне підприємство Вишгородтепломережа Вишгородської міської ради.

У судовому засіданні 07.10.2021 р. представник позивача позовні вимоги підтримував та заперечував щодо зменшення заявленої до стягнення пені, посилаючись на практику Верховного Суду; представник відповідача не заперечував проти позову в частині основного боргу і 3% річних та просив суд зменшити пеню на 98%.

У судовому засіданні 07.10.2021 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.01.2016 р. між Публічним акціонерним товариством Київоблгаз (на даний час - Акціонерне товариство Київоблгаз, оператор ГРМ) та Вишгородським районним комунальним підприємством Вишгородтепломережа (на даний час - Комунальне підприємство Вишгородтепломережа Вишгородської міської ради, споживач) був укладений типовий договір розподілу природного газу № 09420DJTFTDT016 шляхом підписання Заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим).

Згідно з п. 6.4 договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

У відповідності з п. 6.6 договору оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

У разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 8.2 договору).

На виконання умов договору № 09420DJTFTDT016 від 01.01.2016 р. оператор ГРМ надав споживачу в травні-червні 2021 року послуги з розподілу природного газу на суму 2704673,47 грн., що підтверджується актами наданих послуг з розподілу природного газу № ОГЯ81017353 від 31.05.2021 р. та № ОГЯ81021344 від 30.06.2021 р.

Однак, як зазначає позивач у позові, відповідач, в порушення умов договору та норм чинного законодавства, своєчасно та в повному обсязі послуги з розподілу природного газу не оплатив, у зв`язку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з приписами ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 цього ж кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками. Договір розподілу природного газу є публічним.

Поряд з цим, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Як зазначалось вище, відповідач не заперечував проти позовних вимог в частині стягнення основного боргу, наявність та розмір якого підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, позовна вимога Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Київоблгаз до КП Вишгородтепломережа ВМР про стягнення основного боргу за договором у сумі 2724680,64 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 16672,64 грн. пені, а також 3334,53 грн. 3% річних, нарахованих за періоди прострочення оплат.

У силу вимог ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання відповідно до ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені було визначено позивачем в сумі 16672,64 грн., нарахованій на заборгованість відповідача за період з 11.06.2021 р. до 11.07.2021 р. на суму 1352336,69 грн., і він є обґрунтованим та арифметично вірним.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3334,53 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних, проти стягнення яких відповідач не заперечував, вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 3334,53 грн., нарахованій на заборгованість відповідача за період з 11.06.2021 р. до 11.07.2021 р. на суму 1352336,69 грн., і він є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача у заявленому позивачем розмірі.

Водночас, як зазначалось вище, що відповідач у своєму відзиві просив суд зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 98%.

У свою чергу, у відповіді на відзив позивач просив суд відмовити у задоволенні вказаного клопотання відповідача про зменшення розміру пені, вказуючи, що відповідачем належними та достатніми доказами, на думку позивача, не доведено суду наявності підстав для зменшення пені.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 98% підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Основною виробничою діяльністю відповідача є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам міста Вишгород та Вишгородського району. Тобто відповідач зобов`язаний здійснювати постачання теплової енергії незалежно від зовнішніх факторів, оскільки його господарська діяльність направлена на забезпечення життєдіяльності міста і району, а тому відповідач є стратегічно важливим та соціально значимим теплопостачальним підприємством, особливо в зимовий період, оскільки забезпечує теплом споживачів, серед яких - житлові будинки та квартири, школи, дошкільні заклади, лікарні, установи і організації, що фінансуються з державного бюджету та інші об`єкти; відповідач не є фактичним та кінцевим споживачем газу. Відповідно до довідки ВРКП «Вишгородтепломережа» № 97/08 від 05.01.2021 р. станом на 01.12.2020 р. дебіторська заборгованість споживачів теплової енергії перед підприємством складає 31814289,70 грн. Також у підтвердження скрутного матеріального становища до матеріалів справи відповідачем було долучено Фінансові плани підприємства на 2019 та 2020 роки.

У свою чергу, позивач заперечував проти наведеного клопотання та просив суд стягнути пеню з відповідача у заявленому позивачем розмірі.

Дослідивши позиції учасників процесу суд відзначає, що Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні в зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України загалом не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. За відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 р. у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 р. у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 р. у справі № 904/4083/18).

Суд відзначає, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Суд бере до уваги правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013, про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 910/2158/17.

Відповідно до статті 3, частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися виконання зобов`язань між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, вирішуючи у даній справі питання щодо можливості зменшення за клопотанням відповідача суми пені, що заявлена до стягнення позивачем, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема, із розміром збитків позивача.

Як встановлено судом, відповідач є комунальним підприємством, майно якого є спільною комунальною власність територіальних громад Вишгородського району. Підприємство створене для здійснення функцій, визначених законом, не є кінцевим споживачем газу, а отже надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за транспортування природного газу в цілому залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів.

Суд бере до уваги загальновідомий факт затвердження місцевих тарифів на теплопостачання на рівні, нижчому від собівартості, що позбавляє відповідача не тільки отримувати прибуток від власної діяльності, але й не дає змоги покривати витрати на виробництво комунальних послуг, а також ту обставину, що відповідач не має змоги за власним рішенням змінювати тарифи на власні послуги, позаяк вказані повноваження належать органам місцевого самоврядування, а також не має змоги припинити постачання теплової енергії незалежно від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і при наявності заборгованості кінцевих споживачів за отримане тепло.

Також суд бере до уваги правовий зміст інституту неустойки, основною метою якої є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на необхідність дотримання співвідношення інтересів сторін, користуючись правом, наданим суду ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, та враховуючи майновий стан підприємства відповідача, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру пені, що підлягає до стягнення з відповідача, на 50% від заявленої позивачем суми.

Щодо посилання відповідача на п. 15 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 р. № 553-ІХ, що набув чинності 18.04.2020 р., суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (від 13.04.2020 р. № 553-ІХ) тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнити від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності позивача є розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи.

Розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу (пункт 35 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу»).

Поряд з цим, пунктом 27 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що постачальник природного газу - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу.

Суд констатує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач є постачальником природного газу. Таким чином, на правовідносини сторін у даній справі не поширюється положення пункту 15 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Київоблгаз.

Щодо решти пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

У зв`язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до приписів ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Вишгородтепломережа Вишгородської міської ради (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, 3-В, код 13713569) на користь Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Київоблгаз (08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Шевченка, 178, код 20578 (два мільйони сімсот чотири тисячі шістсот сімдесят три) грн. 47 коп. основного боргу, 8336 (вісім тисяч триста тридцять шість) грн. 32 коп. пені, 3334 (три тисячі триста тридцять чотири) грн. 53 коп. 3% річних, 40870 (сорок тисяч вісімсот сімдесят) грн. 21 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 18.10.2021 р.

Суддя В.М. Бабкіна