ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року Справа №902/192/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючий суддя Дужич С.П.,

суддя Саврій В.А.,

суддя Коломис В.В.,

при секретарі судового засідання Ільчук Н.О.

за участю представників сторін:

позивача: Гудов Р.Л. (довіреність № 8/1 від 17.09.21);

відповідача: Чоловський О.М. (довіреність № 1-28.07 від 29.06.21);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільська Зоря" на рішення Господарського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року, суддя Матвійчук В.В., м. Вінниця, повний текст складено 29 червня 2021 року, у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільська Зоря"

про стягнення 700 017,49 грн.

Судом роз`яснено представникам сторін права та обов`язки, передбачені ст. ст. 42, 46 ГПК України. Заяв про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надходило, клопотань про відвід суддів не заявлялось.

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2021 року, ТОВ "Агрозахист Донбас" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з ТОВ "Подільська Зоря" 700 017,49 грн., з яких 248 109,11 грн. - несплаченої курсової різниці, 159 363,54 грн. - 48% річних, 39 840,88 грн. - пені, 214 816,00 грн. - штрафу, 37 887,96 грн. - інфляційних втрат.

17 червня 2021 року, рішенням господарського суду Вінницької області було частково задоволено позов ТОВ "Агрозахист Донбас" до ТОВ "Подільська Зоря" про стягнення 700 017,49 грн. і стягнуто з відповідача на користь позивача 236 381,21 грн. - суму курсової різниці вартості товару; 39 669,23 грн. - пені; 158 611,52 грн. - 48% річних; 8 784,18 грн. - інфляційних втрат; 214 816,82 грн. - штрафу та 9 873,94 грн. - судового збору. В решті позовних вимог відмовлено. Витрати відповідача на професійну правничу допомогу залишено за ТОВ "Подільська Зоря".

ТОВ "Подільська Зоря", не погоджуючись з постановленим рішенням, в своїй апеляційній скарзі просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі, оскільки позивач, ТОВ "Агрозахист Донбас", сам визначив заборгованість у валюті гривні України, подав позовну заяву з вимогою стягнення суми грошових коштів в гривні, а тому не має права на стягнення курсової різниці, оскільки курсова різниця закладається в вартість товару і компенсується, якщо в договорі поставки передбачена прив`язка через формули до іноземної валюти. При цьому, вказує, що на момент звернення з позовом до суду відповідач оплатив вартість товару, визначену в Додатках та видаткових накладних до Договору поставки №2020 року1л/7 від 28 грудня 2020 року в повному обсязі.

Також, зазначає, що іноземна валюта індексації не підлягає, а тому вимога позивача про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони зазначили грошовий еквівалент у доларах США, не є законною та обґрунтованою.

Щодо стягнення 48% річних, то скаржник, посилаючись на положення п.7.7 договору поставки, вказує, що в даному пункті договору мова йде про невиконання фінансового зобов`язання в повному обсязі, що в конкретному випадку не має місця, оскільки частина оплати за товар визначена Додатками до Договору поставки була здійснена вчасно та в обсязі визначеному позивачем як постачальником за договором.

Крім того, в матеріалах справи наявний підписаний сторонами Акт звіряння взаєморозрахунків, який позбавляє позивача права вимоги сплати штрафних санкцій заявлених ним в позовній заяві, оскільки за п.п.3.3, 3.4 Договору поставки №2020Іл/7, цей акт підтверджує відсутність претензій щодо виконання відповідачем обов`язків за даним Договором та вказує на відсутність підстав для застосування штрафних санкцій.

18 серпня 2021 року, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду було відкрито апеляційне провадження за скаргою ТОВ "Подільська Зоря" та розгляд апеляційної скарги призначено 06 жовтня 2021 року.

В судовому засіданні представник скаржника надав копію Додаткової угоди до договору поставки від №2020Іл/7 від 28 грудня 2020 року, укладену між ТОВ "Агрозахист Донбас" та ТОВ "Подільська Зоря" 19 грудня 2020 року, та просив долучити її до матеріалів справи.

Колегія суддів, розглянувши подане скаржником клопотання про долучення даної Додаткової угоди до матеріалів справи, зазначає наступне.

Згідно вимог ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовий розгляд справи базується на принципах рівності та змагальності.

За приписами ч.3 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 178 ГПК України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Виходячи з статей 80, 178, 269 ГПК України, докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з відзивом на позовну заяву. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).

Надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції (безпосередньо в судовому засіданні) без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції є порушенням вимог ст.ст. 80 та 269 ГПК України. Вказане з урахуванням положень ст. 282 ГПК України означає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи додаткові докази, має викладати мотивувальну частину своєї постанови із зазначенням відповідного обґрунтування заявником неможливості їх подання до суду першої інстанції та з оцінкою апеляційною інстанцією такого обґрунтування (Постанова КГС ВС від 23 липня 2020 року у справі №917/2034/17).

Приймаючи від сторони у справі нові докази у справі, суд апеляційної інстанції задля дотримання принципу рівності та змагальності сторін повинен надати оцінку поясненням та доводам іншої сторони у справі щодо нових доказів.

Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.

Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27 жовтня 1993 року та "Ankerl v. Switzerland" від 23 жовтня 1996 року).

В даному випадку, ТОВ "Подільська Зоря" просить долучити до матеріалів справи Додаткову угоду до договору поставки від №2020Іл/7 від 28 грудня 2020 року, укладену між ТОВ "Агрозахист Донбас" та ТОВ "Подільська Зоря" 19 грудня 2020 року. При цьому, з матеріалів господарської справи вбачається, що відповідач до суду першої інстанції даної Додаткової угоди не надавав, як і не надавав суду апеляційної інстанції при подачі апеляційної скарги.

Разом з тим, апелянт, надаючи вказаний доказ, враховуючи, що дана Додаткова угода датована 29 грудня 2020 року, а подана лише в суді апеляційної інстанції, тобто є новим доказом, не подав клопотання про прийняття вказаного доказу, як і не обґрунтував неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак вказаний доказ не може бути прийнятий та оцінений судом апеляційної інстанції в силу ст. 269 ГПК України, оскільки його прийняття буде порушенням принципу рівності усіх учасників процесу перед законом і судом.

Представник апелянта, також, повністю підтримав вимоги та доводи, викладені в апеляційній скарзі, а представник позивача вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила, що:

28 грудня 2020 року, між ТОВ "Агрозахист Донбас", як постачальником, та Сільськогосподарським ТОВ "Подільська Зоря", як покупцем, було укладено Договір поставки №2020Іл/7, згідно якого постачальник, в терміни, визначені договором, зобов`язався передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість, визначену Договором. (а.с. 16-17)

За даним Договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються Додатками та/або накладними, що є невід`ємною частиною цього договору. (п.2.1. договору)

За змістом п.2.2. Договору ціна продукції, що поставляється за цим Договором, вказується у Додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (Засоби Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Міндобрива та Мікродобрива). Для товару (ЗЗР. Насіння та Мікродобрив) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро.

Загальна сума договору визначається сукупністю Додатків та/або накладних, що зазначені в п.2.1., та які є невід`ємною частиною цього Договору. У випадку розбіжностей даних у Додатках щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару). (п.2.3. Договору)

У пункті 3.1. Договору, сторони визначили, що порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору.

Відповідно до п.3.2. Договору, в тому випадку, коли курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківського валютному ринку (МВР) України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення Додатку, Сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С = А1 / А2 х В, де С - сума належна до оплати; В - ціна Товару па момент підписання Додатку; А1 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів; А2 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного Додатку.

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку покупець зобов`язаний сплатити постачальнику як належну оплату повної вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США/Євро на курс гривні щодо долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку (МВР) на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту.

Всі платежі за цим договором здійснюються покупцем з врахуванням п.3.2. Договору. На підтвердження виконання покупцем зобов`язань з оплати товару з врахуванням п.3.2. даного Договору, сторони, продовж трьох днів від дня остаточного розрахунку за відповідним Додатком або договором в цілому, підписують "Акт звіряння взаємних розрахунків". Ініціатива підписання "Акту звіряння взаємних розрахунків" покладається на покупця. (п.3.3. Договору)

При відсутності підписаного сторонами "Акту звіряння взаємних розрахунків", зобов`язання покупця щодо повної оплати вартості отриманого товару не вважається виконаним, що є підставою для застосування відповідних штрафних санкцій згідно з умовами договору. (п.3.4. Договору)

Товар, що був переданий покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення інших письмових угод - додатків), має бути ним оплачений не пізніше 10 днів з моменту його отримання за відповідною накладною (п.3.5. Договору).

Сторони погодилися, що у випадку виникнення простроченої заборгованості покупця перед постачальником за поставлені товари, постачальник може самостійно зараховувати отримані від покупця кошти по оплаті інших товарів по цьому договору, в тому числі отримані як передоплата по іншим товарам, в рахунок заборгованості по раніше несплаченим рахункам-фактурам (п.3.7. Договору).

Згідно п.4.1. Договору строк поставки товару визначається у відповідних Додатках до цього договору.

Поставка продукції здійснюється на умовах визначених у Додатках до цього договору (п.6.1. Договору).

Перехід права власності здійснюється в момент передачі товару з одночасним прийманням по кількості і якості. Приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем в момент його отриманні від постачальника. Покупець зобов`язаний перевірити кількість товару, його вагу, комплектність, цілісність тари, пломб на ній (при їх наявності), а також відсутність ознак пошкодження або псування товару і у випадку їх виявлення негайно, до закінчення приймання, письмово про це заявити постачальнику. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим покупцем по кількості та якості (п.6.2. Договору).

Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем: по кількості (одиниць виміру) - відповідно до кількості (одиниць виміру), вказаної в накладній (товарній, товарно-транспортній); по якості - відповідно до якості, вказаній в сертифікаті якості підприємства-виробника (п.6.3. Договору).

Підписання видаткових накладних, що виписані в період дії даного договору, засвідчує факт передачі разом з товаром усієї необхідної документації, що його стосується, в тому числі рахунків для оплати, сертифікату, інструкції щодо використання та застосування даного товару (п.6.4. Договору).

Пунктом 7.1.1. Договору сторони передбачили відповідальність покупця за несвоєчасну оплату продукції у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку країни від суми боргу за кожний день прострочення.

В разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього договору покупець, відповідно до ст. 625 ЦК України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним Додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. (п.7.7. Договору)

Крім того, в разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого товару. (п.7.8. Договору)

Договір набув чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до повних розрахунків. (п.11.2. Договору)

Також, до Договору поставки №2020Іл/7 від 28 грудня 2020 року між сторонами підписано Додатки, а саме: №1 від 28 грудня 2020 року, №2 від 30 січня 2020 року, №3 від 31 січня 2020 року, №4 від 18 лютого 2020 року, №5 від 24 березня 2020 року, №6 від 11 червня 2020 року, якими погоджено асортимент, кількість, ціну, еквівалент вартості товару, умови поставки та порядок розрахунків за товар, що поставляється. Додатками визначено офіційний курс долара США щодо гривні станом на день складання кожного з Додатків, та погоджено, що оплата вартості товару, зазначеного в Додатках, здійснюється покупцем в національній валюті України (гривня), виходячи із курсу продажу долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, зафіксованого на момент закриття торгів та який не може бути нижче ніж курс долара США/Євро на день укладення кожного з Додатків.

Як вбачається з матеріаліів справи, позивачем на виконання умов Договору поставки №2020Іл/7 від 28 грудня 2020 року поставлено товар на загальну суму 2 303 828,35 грн., за Додатками:

- Додаток №1 від 28 грудня 2020 року - поставлено товар на суму 895 070,09 грн., за видатковою накладною №8619 від 28 грудня 2020 року та довіреністю №73 від 28 грудня 2020 року. Терміни оплати згідно п.3 Додатку наступні: 20% вартості товару в строк до 17 січня 2020 року, остаточний розрахунок за отриманий товар - до 15 жовтня 2020 року;

- Додаток №2 від 30 січня 2020 року - поставлено Товар на суму 412 432,69 грн., за видатковою накладною №164 від 31 січня 2020 року та довіреністю №5 від 31 січня 2020 року. Терміни оплати згідно п.3 Додатку наступні: 20% вартості Товару в строк до 10 лютого 2020 року, остаточний розрахунок за отриманий товар - до 15 жовтня 2020 року;

- Додаток №3 від 31 січня 2020 року - поставлено Товар на суму 316 872,00 грн., за видатковою накладною №176 від 31 січня 2020 року та довіреністю №6 від 31 січня 2020 року. Терміни оплати згідно п.3 Додатку наступні: 100% вартості Товару в строк до 31 січня 2020 року, остаточний розрахунок за отриманий товар - до 31 січня 2020 року;

- Додаток №4 від 18 лютого 2020 року - поставлено Товар на суму 285 191,80 грн., за видатковою накладною №218 від 21 лютого 2020 року та довіреністю №13 від 21 лютого 2020 року. Терміни оплати згідно п.3 Додатку наступні: 10% вартості Товару в строк до 24 лютого 2020 року, остаточний розрахунок за отриманий товар - до 15 жовтня 2020 року;

- Додаток №5 від 24 березня 2020 року - поставлено Товар на суму 299 573,05 грн., за видатковою накладною №1609 від 08 квітня 2020 року, та довіреністю №28 від 08 квітня 2020 року. Терміни оплати згідно п.3 Додатку наступні: 20% вартості Товару в строк до 25 березня 2020 року, остаточний розрахунок за отриманий товар - до 15 жовтня 2020 року;

- Додаток №5 від 11 червня 2020 року - поставлено Товар на суму 94 688,72 грн., за видатковою накладною №3234 від 12 червня 2020 року та довіреністю №28 від 12 червня 2020 року. Терміни оплати згідно п.3 Додатку наступні: 100% вартості Товару в строк до 10 липня 2020 року, остаточний розрахунок за отриманий товар - до 10 липня 2020 року. (а.с. 19-27).

Відповідачем, в свою чергу, здійснено оплату за поставлений товар на загальну суму 2 054 319,43 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з банку (а.с. 42-49).

Окрім того, за даними Акту звірки взаєморозрахунків за період січень 2018 року - грудень 2020 року відповідачем 14 вересня 2020 року повернуто позивачеві товар на суму 316 872,00 грн.

Згідно підписаних між сторонами Додатків до договору поставки ТОВ "Подільська Зоря" остаточний розрахунок за придбаний товар мало здійснити до 15 жовтня 2020 року.

Натомість, відповідач, в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань, розрахунки за поставлений товар здійснив несвоєчасно з порушенням строків, визначених умовами Додатків до Договору поставки №2020Іл/7.

Враховуючи викладене, ТОВ "Агрозахист Донбас" звернулося до суду з позовом до ТОВ "Подільська Зоря" про стягнення грошових коштів в сумі 700 017,49 грн., з яких 248 109,11 грн. - несплаченої курсової різниці, 159 363,54 грн. - 48% річних, 39 840,88 грн. - пені, 214 816,00 грн. - штрафу, 37 887,96 грн. - інфляційних втрат.

17 червня 2021 року, рішенням Господарського суду Вінницької області було частково задоволено позов ТОВ "Агрозахист Донбас" до ТОВ "Подільська Зоря" про стягнення 700 017,49 грн. і стягнуто з відповідача на користь позивача 236 381,21 грн. - суму курсової різниці вартості товару; 39 669,23 грн. - пені; 158 611,52 грн. - 48% річних; 8 784,18 грн. - інфляційних втрат; 214 816,82 грн. - штрафу та 9 873,94 грн. - судового збору.

Разом з тим суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 29 103,78 грн., нарахованих на суму простроченої заборгованості, посилаючись на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а матеріальні втрати кредитора від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орієнтовної вартості товару, покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України, встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Згідно ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а за ч.1 ст. 692 цього ж кодексу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч.7 ст. 193 ГК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Згідно ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч.7 ст. 193 ГК України)

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

підтверджено факт передачі позивачем товару відповідачу та відсутність своєчасної оплати зі сторони останнього за отриманий товар.

Матеріалами справи підтверджено факт передачі позивачем товару відповідачу та відсутність своєчасної оплати зі сторони останнього за отриманий товар.

Таким чином, предметом спірних правовідносин є встановлення правових підстав для нарахування та стягнення курсової різниці, нарахованих на неї пені, штрафу, відсотків річних, інфляційних втрат, а також - на суми основної заборгованості, які існували протягом окремих періодів прострочення.

З приводу позовних вимог відносно стягнення з відповідача курсової різниці в розмірі 248 109,11 грн. та нарахованих за прострочення її сплати 8784,18 грн. - інфляційних втрат, 10 913,23 грн. пені, 43 652,94 грн. - 48% річних, колегія суддів зазначає, що ч.2 ст. 533 ЦК України, встановлено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, стягнення курсової різниці має правове підґрунтя у законодавстві України.

Пунктами 3.2., 3.3. Договору поставки передбачено підстави та порядок нарахування курсової різниці при визначенні належної до сплати суми за поставлений товар.

При цьому, п.11.4. Договору передбачено можливість внесення змін та доповнень до Договору поставки у письмовій формі, шляхом підписання таких змін уповноваженими представниками сторін.

Судом встановлено, що сторонами погоджувались особливі умови поставки товару шляхом підписання Додатків до Договору поставки №2020Іл/22 від 30 січня 2020 року (а.с.19-24).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу вимог ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд виходить з того, що сторонами, в тому числі позивачем, добровільного включено у Додатки до Договору, які є його невід`ємною частиною положення, що ціни за цим договором не є остаточними і постачальник залишає за собою право в односторонньому порядку змінити зазначені у Додатку ціни, шляхом виписування нових рахунків на оплату.

Також, сторонами у даному випадку погоджено порядок зміни ціни та оплати залежно від підвищення або зменшення курсу долару США/ЄВРО на міжбанківському валютному ринку.

Тому, суд доходить висновку, що з урахуванням таких змін до Договору, застосування курсової різниці проводиться не автоматично, а здійснюється по волевиявленню ТОВ "Агрозахист Донбас", а саме: шляхом виписування нових рахунків на оплату, які є правовою підставою для перерахування курсової різниці відповідачем.

Проте, матеріали справи не містять власне виписаних нових рахунків на оплату на суму 248 109,11 грн. курсової різниці, як того вимагають умови Додатків до Договору поставки, а також доказів їх вручення чи направлення відповідачу.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що суду не доведено обставин виникнення грошового зобов`язання зі сплати курсової різниці на заявлену позивачем суму, а також терміну прострочення його виконання зі сторони відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 248 109,11 грн. курсової різниці.

При цьому, оскільки вимоги про стягнення 8 784,18 грн. - інфляційних втрат, 10 913,23 грн. пені, 43 652,94 грн. - 48% річних, нарахованих позивачем за прострочення обов`язку зі сплати курсової різниці, є похідними по відношення до цих вимог, то позов у частині їх стягнення також не підлягає задоволенню за відсутності самого факту прострочення виконання основного грошового зобов`язання.

Тому, рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача 236 381,21 грн. - курсової різниці вартості товару та нарахованих за прострочення такої оплати 8 784,18 грн. - інфляційних втрат, 10 913,23 грн. - пені, 43 652,94 грн. - 48% річних не відповідає обставинам справи та укладеному Договору, прийняте з неповним з`ясуванням обставин, і дане рішення в цій частині підлягає скасуванню та відмовленню у задоволенні даних позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині нарахування інфляційних втрат у розмірі 29 103,78 грн. на суму основного боргу в розмірі 1 546 444,37 грн. за період з 16 жовтня по 17 грудня 2020 року, з урахуванням здійсненого відповідачем 03 грудня 2020 року платежу на суму 546 444,37 грн., то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки за ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Як встановлено нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Тому норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні.

Офіційний індекс інфляції - це знецінення, зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року по справі №638/10417/15-ц).

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року по справі № 905/192/18, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року по справі №761/1617/15-ц).

Договором та додатками до нього передбачено визначення ціни товару у гривнях з урахуванням ціни у доларах США або ЄВРО, алгоритм визначення ціни та підстави застосування, про що зазначено судом вище.

Отже, захист майнових інтересів позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці відносно вартості поставленого товару, однак лише з дотриманням погоджених сторонами умов та підстав.

Зміни до договору та додатків у цій частині не внесено, тому дані положення підлягають застосуванню.

Таким чином, враховуючи зміст договірних відносин та правові позиції Верховного Суду, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що інфляційні втрати у даному випадку стягненню не підлягають.

З приводу стягнення пені у розмірі 28 927,65 грн. (нарахованої на основний борг в розмірі 1 546 444,37 грн. за період з 16 жовтня по 17 грудня 2020 року, з урахуванням здійсненого відповідачем 03 грудня 2020 року платежу на суму 546 444,37 грн.) та 214 816,82 грн. - штрафу (нарахованого на суму 716 056,07 грн. за Додатком №1) апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до приписів ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законом передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у Договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним відповідно до частини шостої ст. 232 ГК України.

Згідно п.7.1. Договору за порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством та з урахуванням даного Договору.

Крім відповідальності, встановленої п.7.1. даного Договору, покупець за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення; за відмову від отримання або в разі необґрунтованого повернення продукції, якою є ЗЗР або Мінеральні добрива, сплачує штраф в розмірі 50% процентів вартості не отриманої або повернутої продукції; за відмову від отримання продукції або в разі необґрунтованого повернення продукції, якою є насіння, сплачує штраф в розмірі 100% (сто) процентів вартості не отриманої продукції або повернутої продукції (п.7.1.1. Договору).

В разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору покупець, відповідно до ст. 625 ЦК України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості сорок вісім відсотків річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним Додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати (п.7.7. Договору).

В разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого товару (п.7.8. Договору).

В разі порушення покупцем будь-якого платежу за додатками до договору, постачальник має право на дострокове звернення стягнення на всю суму не оплаченого товару за цим договором за всіма додатками. Початок нарахування штрафних санкцій та відсотків річних у такому випадку починається з дня першого випадку порушення умов платежу за будь-яким додатком до Договору (п.7.9. Договору).

Стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним Договором відповідно до п.6 ст. 232 ГК України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України, продовжується до 3 (трьох) років (п.7.10. Договору).

Судом враховується, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст. 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно за ст. 549 ЦК, пеня та штраф є формами неустойки, і відповідно до ст. 230 ГК - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

При цьому, п.7.7. Договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 48%.

За розрахунком позивача пеня та 48% річних нараховуються на суму боргу в розмірі 1 546 444,37 грн. за період з 16 жовтня по 17 грудня 2020 року, з урахуванням здійсненого відповідачем 03 грудня 2020 року платежу на суму 546 444,37 грн. При цьому, розмір пені за вказаний період складає 28 927,65 грн.; 48% річних - 115 710,60 грн.

Перевіривши розрахунок пені та 48% річних, наданий позивачем, та визнавши його невірним (позивачем день часткової сплати суми заборгованості не був включений до розрахункового періоду, що призвело до заниження суми), провівши власний розрахунок пені на суму основного боргу, враховуючи вимоги ч.2 ст. 237 ГПК України, апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість та підставність вимог позивача в частині стягнення 28 927,65 грн. - пені та 115 710,60 грн. 48% річних, в розмірі заявленому позивачем.

При перевірці розрахунку штрафу на суми заборгованості за Додатком №1 в розмірі 716 056,07 грн., апеляційним судом встановлено, що штраф обраховано арифметично вірно, у відповідності до положень п.7.8. Договору поставки.

Оскільки, як з`ясовано судами обох інстанцій, прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача має місце, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 28 927,65 грн. - пені, 115 710,60 грн. - 48% річних, 214 816,82 грн. - штрафу, нарахованих позивачем внаслідок порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого товару.

Посилання апелянта на Акт звірки взаєморозрахунків, як правової підстави звільнення товариства від зобов`язань зі сплати штрафних санкцій, відсотків річних, інфляційних втрат, колегія суддів колегія суддів оцінює критично та відхиляє як безпідставні, оскільки за приписами ч.3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України, ст. 230 ГК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч.4 ст. 231 ГК України, розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Аналізуючи правові підстави для нарахування штрафних, апеляційним судом оцінено надані сторонами Акт звірки розрахунків, яким підтверджено обсяг поставленого товару, його вартість, терміни оплат та відсутність заборгованості станом 18 грудня 2020 року.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу №910/16505/19, у якій досліджував питання застосування стандарту доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саму ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Дійсно у в Розділі 3 Договору поставки "Умови оплати", п.3.3, 3.4. передбачено, що на підтвердження виконання покупцем зобов`язань з оплати товару сторони впродовж трьох днів від дати остаточного розрахунку за Додатком до Договору поставки підписують акт звіряння взаєморозрахунків.

При відсутності Акту звіряння взаєморозрахунків зобов`язання покупця щодо повної оплати вартості товару не вважається виконаним що є підставою для стягнення штрафних санкцій.

Колегія суддів враховує, що зазначені положення договору не можуть застосовуватись самостійно, а повинні тлумачитись у сукупності з іншими його пунктами та нормами чинного законодавства України.

Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 грудня 2020 року у справі №916/499/20).

Таким чином, підписання акту звірки не може вважатись юридичною дією, яка підтверджує відмову особи від права нарахувати та стягувати штрафні санкції і міри цивільної відповідальності.

З урахуванням зазначених висновків суд враховує, що сам факт поставлення в акті звірки печатки, за відсутності доказів на підтвердження повноважень відповідної особи, не може свідчити про визнання відповідних юридичних фактів.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження обсягу повноважень Максимишина В.О. при підписанні Акту звірки розрахунків.

Лише та обставина, що дана особа підписувала договір не є достатнім фактом надання повноважень для припинення зобов`язань, зокрема зі сплати курсової різниці або нарахування штрафних санкцій.

Суд також враховує, що зазначені пункти договору передбачають лише підставу для нарахування штрафних санкцій, до яких може відноситись пеня та штраф, однак не забороняє застосування інших мір відповідальності, як відсотки річні та інфляцію.

Також, відносно таких обмежень не зазначено у спеціальних положеннях Договору, котрі регулюють питання відповідальності сторін (п.п.7.1. - 7.12 Договору).

Тобто, умови застосування п.п.3.3., 3.4. Договору в частині наслідків підписання акту звіряння розрахунків суперечать та не узгоджуються з іншими положеннями Договору.

Крім того, підписання акту звірки, як умова та підстава застосування штрафних санкцій суперечить нормам законодавства, зокрема ст.ст. 549, 625 ЦК України, котрі обумовлюють момент та підстави у стягнення таких сум залежно від терміну прострочення виконання основного зобов`язання, а не інших дій сторін.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зазначаючи, що системний аналіз ч.2 ст. 536, ч.2 ст. 625 та ст. 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням ч.2 ст. 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18).

Тобто, за відсутності чіткої та однозначної відмови позивача від права стягнення заходів відповідальності, таке право випливає з положень чинного законодавства, період нарахування штрафних санкцій не може обмежуватись датою підписання акта звірки розрахунків, а відтак безпідставними є доводи скаржника стосовно врахування Акту звіряння розрахунків як правової підстави звільнення товариства від зобов`язань зі сплати штрафних санкцій, відсотків річних, інфляційних втрат.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо остаточного розміру сум пені, штрафу та 48% річних, які підлягають стягненню, апеляційний суд враховує, що за приписами ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, який враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

У той же час Верховний Суд зауважує, що суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних і за власною ініціативою, а не тільки за клопотанням заінтересованої особи. Зменшення розміру штрафу, пені, річних відсотків є правом суду і може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 16 червня 2021 у справі №915/2222/19).

Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми, як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року.

Також слід зазначити, що за своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2020 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Також, у справі №902/417/20 Велика палата Верховного Суду виключила мотиви судів попередніх інстанцій щодо ототожнення понять пені та відсотків річних. (Постанова від 18 березня 2020 року)

Дослідивши матеріали даної справи, колегія суддів враховуючи ступінь грошових зобов`язань відповідачем, які погашені у повному обсязі на момент звернення з позовом до суду, термін прострочення виконання грошових зобов`язань, який з суми у 1 546 444,37 грн. становить 48 календарних днів; та з суми у 1 000 000,00 грн. - 15 календарних дні, захищеність інтересів позивача шляхом нарахування пені, а також встановленою судом можливістю пред`явлення вимог про стягнення курсової різниці, одночасне стягнення пені, 48% річних, штрафу у розмірі 30% від сплаченої суми боргу, вважає, що наведене у своїй сукупності є винятковими обставинами, які є підставою для застосування положення ст. 551 ЦК України, ст. 233 ЦК України.

Тому, першочергово враховуючи ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання та незначного періоду прострочення, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, наявні достатні правові підстави для зменшення на 80% розмірів пені, 48% річних та штрафу, нарахованих позивачем за період прострочення.

Зменшення даних виплат за переконанням суду у достатній мірі компенсуватиме майнові втрати позивача від знецінення грошових коштів, понесених втрат щодо несвоєчасного отримання розрахунку, відповідатиме діловим звичаям та нормальній діловій практиці, забезпечить дотримання розумного балансу також і інтересів відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 5 785,53 грн. - пені, 23 142,12 грн. - 48% річних та 42 963,36 грн. - штрафу. При цьому, в частині стягнення 23 142,12 грн. пені, 92 568,48 грн. 48% річних, 171 853,46 грн. - штрафу, нарахованих позивачем внаслідок порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого товару, слід відмовити в зв`язку із зменшенням апеляційним судом даних нарахувань.

З огляду на викладене, рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає зміні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. (ч.ч.1,2,4 ст. 277 ГПК України).

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права, з огляду на що колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ТОВ "Подільська Зоря" слід задоволити частково, а рішення Господарського суду Вінницької області в частині стягнення з відповідача 236 381,21 грн. курсової різниці вартості товару та нарахованих за прострочення її сплати 8 784,18 грн. - інфляційних втрат, 10 913,23 грн. пені, 43 652,94 грн. - 48% річних скасувати, прийнявши в цій частині нове рішення про відмову в позові; рішення Господарського суду Вінницької області в частині стягнення з відповідача 28 927,65 грн. - пені, 115 710,60 грн. 48% річних, 214 816,82 грн. - штрафу, нарахованих за прострочення сплати основного боргу, - змінити, в решті рішення залишити без змін.

Судові витрати, передбачені ст. 123 ГПК України, у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, без урахування зменшення судом пені, відсотків річних та штрафу.

Керуючись ст.ст. 129, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільська Зоря" задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області 17 червня 2021 року у справі №902/192/21 в частині стягнення з відповідача 236 381,21 грн. курсової різниці вартості товару та нарахованих за прострочення її сплати 8 784,18 грн. - інфляційних втрат, 10 913,23 грн. пені, 43 652,94 грн. - 48% річних - скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення.

В позові відмовити.

Рішення Господарського суду Вінницької області 17 червня 2021 року у справі №902/192/21 в частині стягнення з відповідача 28 927,65 грн. - пені, 115 710,60 грн. 48% річних, 214 816,82 грн. - штрафу, нарахованих за прострочення сплати основного боргу, - змінити.

"Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Подільська Зоря" (вул. Мічуріна, 20, с. Руданське, Шаргородський район, Вінницька область, 23515; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (вул. Машинобудівників, 4-В, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область, 08162; ) 5 785,53 грн. - пені, 23 142,12 грн. - 48% річних, 42 963,36 грн. - штрафу, а всього 71 891,01 грн., та 5391,82 грн. - витрат зі сплати судового збору."

В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (вул. Машинобудівників, 4-В, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область, 08162; ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Подільська Зоря" (вул. Мічуріна, 20, с. Руданське, Шаргородський район, Вінницька область, 23515; ) 6 723,22 грн. - судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

6. Справу №902/192/21 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "18" жовтня 2021 року.

Головуючий суддя Дужич С.П.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.