СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

13 жовтня 2021 року м. Харків Справа № 917/1150/20

Східний апеляційний господарський суд у складі судді Крестьянінов О.О.

розглянувши апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури (вх. №3077П), поданої в інтересах держави в особі Полтавської обласної ради на рішення Господарського суду Полтавської області від 31.08.2021 у справі №917/1150/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробіт», м. Полтава,

до Полтавського обласного комунального виробничо-комерційного підприємства «Полтавапаливо», м. Полтава,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Полтавська обласна рада, м. Полтава,

про стягнення 1890000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 31.08.2021 у справі №917/1150/20 (суддя Киричук О.А.) позов задоволено повністю; стягнуто з Полтавського обласного комунального виробничо-комерційного підприємства «Полтавапаливо» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробіт» 1890000 грн. та 28350 грн. витрат з оплати судового збору.

Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Полтавської обласної ради звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 31.08.2021 у справі №917/1150/20 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та стягнути з ТОВ «Євробіт» на користь Полтавської обласної прокуратури витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Дослідивши апеляційну скаргу та додані до неї документи, суд встановив таке.

1. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп.1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Ставка судового збору з апеляційних скарг на рішення суду складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (пп. 4 п.2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було заявлено вимоги майнового характеру про стягнення коштів в загальній сумі 1890000,00 грн.

Згідно положень Закону України «Про судовий збір» за подання даного позову до суду першої інстанції підлягав сплаті судовий збір у розмірі 28350,00 грн.

Отже, звертаючись з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Полтавської області від 31.08.2021 заявник мав сплатити 42525,00 грн. (1890000,00 х 1,5%) х 150%).

Проте, матеріали апеляційної скарги не містять доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, що, зокрема, підтверджується актом Східного апеляційного господарського суду №917/1150/20 від 24.09.2021.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що заявником апеляційної скарги не було виконано вимоги п. 2 та 3 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України.

2. Окрім того, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За положеннями статті 53 ГПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано також у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження:

1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням);

2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження;

3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи;

4) брати участь у розгляді справи;

5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом;

6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді;

7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

Відповідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур, керівнику, заступникам керівника, керівникам підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством (ч. 7 вказаної статті).

Системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідачем у даній справі є Полтавське обласне комунальне виробничо-комерційне підприємство «Полтавапаливо» (далі підприємство).

За положеннями розділу 1 статуту Полтавського обласного комунального виробничо-комерційного підприємства «Полтавапаливо» (нова редакція), затвердженого Управлінням майном Полтавської обласної ради наказом №58 від 17.08.2016, підприємство засноване на майні спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області і передане в управління Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської обласної державної адміністрації. Засновником підприємства є Полтавська обласна рада, зокрема, якій воно підзвітне та підконтрольне.

Згідно п.6.2 статуту майно підприємства є спільною (комунальною) власністю територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту. Підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчуження засобів виробництва, що є комунальною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється з дозволу засновника за погодженням з Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської обласної державної адміністрації у порядку, що встановлений законодавством.

Відповідно п. 20 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях обласної ради вирішуються питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Апеляційний господарський суд також враховує, що учасником провадження у даній справі є Полтавська обласна рада, яка залучена судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, та до компетенції якої віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави у даних правовідносинах.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор стверджує, що він звертається з апеляційною скаргою на захист інтересів держави в особі Полтавської обласної ради засновника Полтавського обласного комунального виробничо-комерційного підприємства «Полтавапаливо», оскільки оскаржуваним рішенням суду стягується заборгованість, яка на час його прийняття відсутня, що завдає матеріальних збитків комунальному підприємству на суму 1890000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, Полтавська обласна прокуратура неодноразово зверталася до Східного апеляційного господарського суду та Господарського суду Полтавської області із заявами про вступ у дану справу для захисту інтересів держави, зокрема, на стороні Полтавської обласної ради (т. 1 ас 109), на стороні Полтавського обласного комунального виробничо-комерційного підприємства «Полтавапаливо» (т. 1 ас 190).

Про обставини звернення прокурора із заявами про вступ у справу було зазначено в ряді судових рішень у даній справі (зокрема, у постанові Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2021, ухвалах Господарського суду Полтавської області від 15.06.2021, 10.08.2021, 19.08.2021 та рішенні Господарського суду Полтавської області від 31.08.2021).

Проте, жодним судовим рішенням у справі №917/1150/20 не було підтверджено підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Апеляційний господарський суд також зауважує, що факт присутності прокурора в судових засіданнях під час розгляду даної справи не є свідченням підтвердження судом наявності у прокурора підстав для відповідного представництва.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не має підстав вважати, що прокурор набув статусу учасника провадження у справі №917/1150/20.

Апеляційний господарський суд має окремо зауважити, що обґрунтування прокурором участі у справі на боці однієї із сторін судового процесу є неприйнятним, оскільки, як було зазначено, одним із конституційних завданнь прокуратури є представництво інтересів держави в суді у виключних випадках. Вступ прокурора у справу не може здійснюватися лише з метою посилення позиції певної сторони, оскільки це може порушувати один з основних принципів господарського судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі Ф.В. проти Франції (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Водночас, в апеляційній скарзі заступник керівника Полтавської обласної прокуратури не наводить «виключних» підстав представництва інтересів держави в суді, зокрема, не доводить, що захист інтересів територіальної громади не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування (Полтавська обласна рада, в особі якої прокурор звертається до апеляційного господарського суду), та до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у даних правовідносинах.

Навпаки, матеріали справи свідчать, що Полтавська обласна рада з метою захисту інтересів територіальної громади зверталася до суду у даній справі з апеляційною скаргою (т.1 ас. 62-67), подавала заяву про забезпечення позову (т.1 ас. 112-144). Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2021 Полтавська обласна рада була залучена до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2021 було задоволено апеляційну скаргу Полтавської обласної ради та скасовано Господарського суду Полтавської області від 25.08.2020. При цьому, Полтавська обласна рада не позбавлена права самостійно у встановленому законодавством порядку звернутися з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Полтавської області від 31.08.2021 у справі №917/1150/20.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає, що прокурором не було належним чином обґрунтовано підстави представництва інтересів держави в суді, а відповідно і його права на подання апеляційної скарги.

Згідно ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 174 цього Кодексу.

Статтею 174 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без руху з наданням строку прокурору для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст. 174, 234, 260, 261 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишити без руху.

2. Встановити Полтавській обласній прокуратурі десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання суду доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі (42525,00 грн.), а також обґрунтування підстав представництва інтересів держави у суді та права апеляційного оскарження.

3. Наслідки не усунення недоліків, визначених цією ухвалою, у строк, встановлений судом, передбачені статтями 174, 260 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя О.О. Крестьянінов