ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"21" вересня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1273/14

Господарський суд Одеської області у складі головуючий суддя Погребна К.Ф., суддя Волков Р.В.., суддя Д`яченко Т.Г.. при секретарі судового засідання Левшина І.М. розглянувши матеріали скарги Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" (вул. Хіміків, 27, м. Южне, Одеська область, 65481) (№ 2-1040/21 від 13.08.2021р.) на дії (бездіяльність) Державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Прасолової Аліни Сергіївни, по справі № 916/1273/14:

За позовом: Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава";

До відповідачів: 1.Фізичної особи-підприємця Федоренко Дмитра Олеговича

2. Фізичної особи-підприємця Федоренко Наталії Петрівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Южненська міська рада Одеської області;

2. Обслуговуючий кооператив "Южненський міський ринок"

про усунення перешкод у користуванні майном та земельною ділянкою

Представники сторін:

від позивача: Семенов В.І. за ордером; Кудрявцева О.В. керівник

від відповідачів: не з`явились;

від третіх осіб 1.: Тімчишин С.Д. самопредставництво

2.: не з`явився;

від суб`єкта оскарження: не з`явився;

Рішенням господарського суду Одеської області від 25.03.2015 р. у справі №916/1273/14 позовні вимоги Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" задоволено повністю.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.05.2015р. рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2015р. залишено без змін.

03.06.2015р.на виконання вищезазначеного рішення господарським судом Одеської області видано відповідний наказ.

13.08.2021р. до Господарського суду Одеської області від Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" надійшла скарга на дії (бездіяльність) державного виконавця (вх.№2-1040/21), відповідно до якої останній просить суд:

Скасувати Постанову Державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Прасолової Аліни Сергіївни від 02.08.2021р. про закінчення виконавчого провадження №47886766 з примусового виконання виконавчого листа №916/1273/14 виданого Господарським судом Одеської області

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.08.2021р. відповідну скаргу Виробничо-комерційної приватної фірми "В`ячеслава" було прийнято та призначено до розгляду в засіданні суду.

Так обґрунтовуючи скаргу, скаржник вказує, що 26.09.2017р. державним виконавцем Южненського міського відділу ДВС винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Після оскарження вказаної постанови, виконавче провадження було відновлене 14.02.2018р. З цього часу, за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, державним виконавцем винесено лише постанови про закриття провадження та про скасування таких постанов, а також про відкладення виконавчих дій. Скаржник оскаржив тривалу бездіяльність державного виконавця до суду. 19.07.2021р. ухвалою Господарського суду Одеської області визнано протиправною тривалу бездіяльність державного виконавця з виконання наказ у вказаному виконавчому провадженні. 06.08.2021р. ВКПФ «Вячеслава» отримала поштою супровідний лист та Постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02.08.2021р. З Постанови вбачається, що виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.30, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто повного виконання рішення боржником. А саме, Постанова про закінчення виконавчого провадження вмотивована тим, що виходом державного виконавця за адресою, яка вказана у виконавчому документі, встановлено, що перешкоди у користуванні належної ВКПФ «Вячеслава» земельною ділянкою усунуто, Лоток №2 відсутній. Як вказує скаржник, вказані обставини є відверто неправдивими, а інформація недостовірною. Торгівельне місце боржника фізично як існувало усі ці роки, так і продовжує існувати наразі, навіть надає прибуток через передання його в оренду. Жодних дій по його знесенню, демонтажу та приведення земельної ділянки у попередній стан не виживалось ані боржником, ані державним виконавцем. Доказом того є матеріали фото фіксації, акт від 12.08.2021р.

За приписами ч.1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» сторони мають право приймати участь у здійсненні виконавчих дій. Натомість, стягувача не було запрошено для прийняття участі у виконавчих діях, в ході яких начебто встановлена відсутність перешкод скаржнику та відсутність самого лотку.

Згідно ст.3 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» понятими можуть бути будь-які дієздатні особи, які не мають особистої заінтересованості у вчиненні виконавчих дій і не пов`язані між собою або з учасниками виконавчого провадження родинними зв`язками, а також підлеглі учасників виконавчого провадження. Кількість понятих під час вчинення виконавчих дій не може бути меншою ніж дві особи. Проте, в порушення ч.3 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» під час вказаного огляду приймав участь лише один понятий, дані якого, крім прізвища, в акті не зазначені.

Відтак, як вважає скаржник здійснення виконавчих дій без участі скаржника, понятих дали можливість створити штучні підстави для закінчення виконавчого провадження, тоді як відновлення прав стягувача не відбулось.

Представник відповідачів в судовому засіданні 07.09.2021р., проти задоволення скарг заперечував. Так заперечуючи проти скарги представник відповідачів вказує що ВКПФ "Вячеслава" не має права на відповідну земельну ділянку про усунення перешкод в користуванні якої ухвалено рішення. Також представник відповідачів посилається на висновок експерта №СЕ-2-1-169/15 від 08.02.2016р., в якому зазначено що об`єкт № 2 який розташований за адресою: вул. Хіміків, 27 в м. Южне Одеської області не є лотком.

Суб`єкт оскарження про розгляд справи був належним чином повідомлений, що підтверджується телефонограмою, в судові засідання суб`єкт оскарження не з`явився.

01.09.2021р. до суду від суб`єкта оскарження надійшли заперечення на скаргу, згідно яких останній проти задоволення скарги заперечує та просить суд в її задоволенні відмовити. При цьому в обґрунтування своїх заперечень суб`єкт оскарження вказує, що в провадженні Відділу знаходилось виконавче провадження №47886766 про зобов`язання фізичної особи-підприємця Федоренко Наталію Петрівну усунути перешкоди у користуванні належною Виробничо-комерційній приватній фірмі "Вячеслава" земельною ділянкою, що розташована за адресою: вул. Хіміків, 27 в м. Южне Одеської області, шляхом демонтажу лотку № 2 за її власний рахунок. 02.08.2021 року державним виконавцем винесено постанову про завершення виконавчого провадження на підставі п.9 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження». Зазначена постанова є цілком законною та обґрунтованою, оскільки відповідно до п.9 ч. 1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Як вбачається із вимог виконавчого документа - наказом №916/1273/14 від 03.06.2015 р., який видано Господарським судом Одеської області, суд зобов`язав фізичну особу-підприємця Федоренко Наталію Петрівну усунути перешкоди у користуванні належною Виробничо-комерційній приватній фірмі "Вячеслава" земельною ділянкою, що розташована за адресою: вул. Хіміків, 27 в м. Южне Одеської області, шляхом демонтажу лотку № 2 за її власний рахунок. Виходом державного виконавця за адресою, яка вказана у виконавчому документі, а саме: Одеська обл., Одеський р-н, м.Южне, вул.Хіміків, 27, встановлено, що перешкоди у користуванні належною Виробничо-комерційній приватній фірмі "Вячеслава" земельною ділянкою усунуто. Лоток №2 відсутній. Як вбачається із «фотофіксації», яка додана до скарги, лоток відсутній, а на зображенні торговий павільйон. Отже, державним виконавцем фактично виконано вимоги виконавчого документа

21.09.2021р. до суду від державного виконавця Просолової А. С. надійшло клопотання, згідно якого остання просить суд розгляд скарги здійснювати без її участі.

Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами при розгляді скарги та заслухавши пояснення представників позивача, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст. 129-1 Конституції України).

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012р. вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013р. зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування законодавцем безумовного права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

Згідно ч.1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 341 ГПУ України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно ч. 1 ст. 342 ГПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Згідно ч. 2 вказаної вище статті неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно частини 1 ст.327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ст.1 Закону України „Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На виконання вказаного рішення господарським судом Одеської області було видано наказ від 03.06.2015р. щодо зобов`язання Фізичну особу-підприємця Федоренко Наталію Петрівну усунути перешкоди у користуванні належною Виробничо-комерційній приватній фірмі "Вячеслава" земельною ділянкою, що розташована за адресою: вул. Хіміків, 27 в м. Южне Одеської області, шляхом демонтажу лотку № 2 за її власний рахунок.

Постановою заступника начальника Відділу ДВС від 30.06.2016р. виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Одеської області №916/1273/14 від 03.06.2015р. було закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України „Про виконавче провадження", а зазначений вище наказ - повернуто до господарського суду Одеської області.

09.03.2017 року Постановою Одеського апеляційного Господарського суду було скасовано Постанову ВДВС від 30.06.2016 року про закінчення виконавчого провадження.

Копії відповідних Постанов з відбитками печатки Одеського апеляційного господарського суду Відділ ДВС отримав безпосередньо від суду, про що міститься відмітка в судовій справі.

Постановою від 09.08.2017р. Южненський міський відділ ДВС відновив виконавче провадження, а постановою від 26.09.2017р. виконавче провадження було знов закінчено на підставі п.13 ч. 1 ст. 30,ст. 40 ЗУ „Про виконавче провадження", у зв`язку з неповерненням Южненському міському відділу ДВС оригіналу наказу Господарського суду Одеської області по цій справі після поновлення виконавчого провадження.

Ухвалами Господарського суду Одеської області від 11.12.2017р. скасована постанова ВДВС від 26.09.2017р. про закінчення виконавчого провадження.

Постановою від 14.02.2018р. Южненський міський відділ ДВС відновив виконавче провадження.

Як вбачається з "Автоматизованої системи виконавчого провадження" відповідне виконавче провадження перебуває на виконанні Державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Прасолової Аліни Сергіївни.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною 3 ст. 8 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що працівник органу державної виконавчої служби користується правами і виконує обов`язки, передбачені законом.

Права та обов`язки державних виконавців визначені ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження". Так, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами 1 та 2 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Відповідно до ч.1 п.9 ст. Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Отже, необхідною умовою закінчення виконавчого провадження та прийняття відповідної постанови є повне та належне виконання наказу господарського суду, яке полягає в усуненні перешкод ВКПФ «Вячеслава» в користування належній їй земельній ділянці.

Як вбачається з матеріалів скарги, в липні 2021р. державним виконавцем Прасоловою А.С. при здійснені виконавчих дій було складено акт державного виконавця, з якого вбачається, що виходом державного виконавця за адерсою: вул. Хіміків, 27 в м. Южне Одеської області, встановлено, що перешкод в користування належною ВКПФ «Вячеслава» земельною ділянкою, що розташована за адерсою вул. Хіміків, 27 в м. Южне відсутнє, Лоток №2 відсутній. Відповідний акт було складено і підписано в присутності боржника - Федоренко Н.П, та понятого - Онищенко М.В.

В подальшому 02.08.2021р. на підставі відповідного Акту, державним виконавцем Прасоловою А.С. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі ч.1 п.9 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Часиною 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження передбачено», що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно ч.1, 3 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії можуть проводитися у присутності понятих. Понятими можуть бути будь-які дієздатні особи, які не мають особистої заінтересованості у вчиненні виконавчих дій і не пов`язані між собою або з учасниками виконавчого провадження родинними зв`язками, а також підлеглі учасників виконавчого провадження. Кількість понятих під час вчинення виконавчих дій не може бути меншою ніж дві особи. Понятий зобов`язаний засвідчити факт, зміст і результати виконавчих дій, під час провадження яких він був присутній. Перед початком виконавчих дій виконавець роз`яснює понятим їхні права і обов`язки, про що зазначається в акті.

Разом з тим як вбачається з акту державного виконавця, його було складено в присутності лише одного понятого, при цьому у відповідний акт не місить відомостей щодо роз`яснень понятому його прав та обов`язків.

Суд зазначає, що станом на час розгляду скарги судом суб`єктом оскарження не надано жодних доказів на спростування обставин на які посилається скаржник, зокрема не надано, жодного обґрунтування присутності в порушення ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» лише одного понятого, не надано доказів повідомлення скаржника про проведення виконавчих дій, а також доказів того що відповідна земельна ділянка є вільною а отже відсутні перешкоди в її користуванні.

Заперечуючи проти задоволення скарги суб`єкт оскарження вказує, що оскільки, наказом суду зобов`язано боржника звільнити земельну ділянку, шляхом демонтажу лотка, а на відповідній земельній ділянці розташований не лоток, а павільйон, перешкоди у користування відповідною земельною ділянкою відсутні.

Приписами ст. 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права чи інтереси.

Суд вказує, що завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р.).

В Україні основоположним принципом судочинства згідно Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є принцип верховенства права.

Як вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Звертаючись з відповідним позовом до суду скаржник просив суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належної позивачу земельною ділянкою, що розташована за адресою: вул. Хіміків, 27 в м. Южне Одеської області, шляхом негайного демонтажу лотків №3 ( Федоренко Д.О. ) №2 ( Федоренко Н.П. ) за їх власний рахунок. Зазначені вимоги ВКПВ "Вячеслава" були спрямовані на захист її права користування земельною ділянкою.

Суд приймаючи рішення у дійсній справі встановив факт порушення прав ВКПВ "Вячеслава" та зобов`язав відповідачів усунути відповідні порушення, які в кінцевому результаті полягають у відновленні можливості ВКПВ "Вячеслава" користуватись належною їй земельною ділянкою.

На думку суду, винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав відсутності саме лотку, без фактичного відновлення прав скаржника в його праві, є свідченням надмірного формалізму та непропорційності між застосованими засобами та поставленою метою.

За наведених фактичних обставин справи суд констатує, що орган ДВС прийняв оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження, не вживши всіх передбачених Законом заходів примусового виконання рішення, не забезпечивши в повному обсязі неупереджене, ефективне та своєчасне його виконання.

Приписами ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд наголошує, що в даному випадку має місце тривале невиконання рішення суду, яка набрало законної сили ще 03.06.2015 році.

В такому випадку суд вважає за необхідне звернутись до практики Європейського суду з прав люди.

Ратифікувавши Конвенцію про захист прав і основних свобод людини, Україна визнала її частиною національного законодавства.

Статтею 6 § 1 Конвенції передбачається, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Як відзначив Європейський суд з прав людини, з огляду на "визначне місце", яке посідає право на справедливий судовий розгляд у демократичних суспільствах, його обмежене тлумачення не відповідатиме об`єктові та цілям статті 6. Щодо сфери дії статті, то вона не обмежується лише судовими слуханнями, адже відповідно до Конвенції, весь процес взагалі повинен відповідати критеріям справедливості.

Стаття 6 розповсюджує свою дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. ("Іммобільяре Саффі" проти Італії" , 22774/93, 28.07.1999, § 63; рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, § 40.)

Так, Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6 §1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція "захисту прав судом" не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6 §1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок.

У рішенні по справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене "пілотне" рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань. […].

У рішенні Європейського суду від 20.07.2004р. у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. Отже, для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, містяться також у рішеннях Європейського суду у справах "Бурдов проти Росії", "Горнсбі проти Греції".

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", рішення Європейського суду від 15.10.2009р.).

Згідно із ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною третьою ст. 8 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що працівник органу державної виконавчої служби користується правами і виконує обов`язки, передбачені законом.

Також слід зазначити, що у справі „Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а судовий захист неможливо повноцінно здійснити без обов`язковості виконання судових рішень.

Відповідно ст. 18 Закону України „Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймаються, оскільки зводяться до незгоди з рішенням.

Отже суд доходить висновку, що під час прийняття оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем було порушено приписи п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", а саме прийнято відповідну постанову без повного виконання рішення суду, яке фактично полягає у відновленні порушеного права скаржника користуватись відповідною земельною ділянкою.

Відповідно до статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною першою статті 340 ГПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

З наведеної норми частини першої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", з урахуванням вимог статей 339, 340 ГПК України, вбачається, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства відповідно.

Відповідно до ст. 343 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З врахуванням викладеного та встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення скарги Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" на дії (бездіяльність) Державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Прасолової Аліни Сергіївни про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.08.2021 з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області по справі №916/1273/14.

Керуючись ст. ст. 339, 341, 342, 343, 234, 235, 255 ГПК України , суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Виробничо-комерційної приватної фірми "Вячеслава" (№ 2-1040/21 від 13.08.2021р.) - задовольнити.

2. Скасувати Постанову Державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Прасолової Аліни Сергіївни від 02.08.2021р. про закінчення виконавчого провадження №47886766 з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області по справі №916/1273/14.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення (підписання).

Повний текст ухвали складено та підписано 20.10.2021р. з урахуванням перебування судді Погребної К.Ф. з 22.09.2021р. по 13.10.2021р. (включно) на лікарняному та судді Волкова Р.В. з 04.10.2021р. по 19.10.2021р. (включно) у відпустці.

Головуючий К.Ф. Погребна

Суддя Т.Г. Д`яченко

Суддя Р.В. Волков