ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2021 р. Справа№ 910/788/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.03.2021 (повний текст складено 22.03.2021)

у справі № 910/788/21 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МІНЕРАЛЬНІ ВОДИ УКРАЇНИ"

до Концерну "Військторгсервіс"

про стягнення 19 519,89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "МІНЕРАЛЬНІ ВОДИ УКРАЇНИ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну "Військторгсервіс" про стягнення 19 519,89 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №418 від 15.10.2018 в частині оплати наданих послуг, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.03.2021 у справі №910/788/21 позов задоволено частково.

Стягнуто з Концерну "Військторгсервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІНЕРАЛЬНІ ВОДИ УКРАЇНИ" 16 584,38 грн. заборгованості, 1014, 81 грн. пені, 228,60 грн. інфляційних втрат, 1 691,35 грн. 20% річних, а також 2 269,91 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач виконав свої зобов`язання за договором належним чином, поставив передбачений договором товар, проте відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив кошти за договором поставки №418 від 15.10.2018 у визначений Договором термін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- суд прийняв докази позивача щодо здійснення поставки за Договором від 15.10.2019 №418 та проігнорував запереченнями відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що надані позивачем видаткові накладні є належним доказом отримання товару відповідачем, навіть за відсутності відповідних товарно-транспортних накладних;

- будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку, навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством;

- враховуючи умови договору та обсяги поставок, на здійсненні яких наполягає позивач, поставка товару від Постачальника до Покупця мала здійснюватися із застосуванням відповідного автотранспорту та фіксуватися за допомогою товарно-транспортних накладних. Товарно-транспортна накладна є основним первинним документом, на підставі якого здійснюється списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника та оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів в межах України. Фактичні обставини свідчать, що складання товарно-транспортних накладних Постачальником є невід`ємною при виконанні умов Договору. Таким чином, товарно-транспортні накладні є незамінним доказом здійснення поставки за Договором, однак з невідомих відповідачу обставин не надані позивачем при зверненні до суду у якості доказу правомірності своїх вимог;

- з огляду на наявність у позивача претензій до відповідача щодо виконання Договору, позивач мав би ініціювати підписання акту звірки взаєморозрахунків шляхом направлення його відповідачу, однак доказів складання та направлення відповідних актів позивачем не надано, отже, надані позивачем видаткові накладні не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт постачання товарів відповідачеві та виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 26.04.2021 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 залишено апеляційну скаргу без руху з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі. Надано скаржнику строк не більше семи днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

18.05.2021 від представника відповідача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої, зокрема, додано платіжне доручення №10452В1194 від 13.05.2021 про сплату 3405,00 грн. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 поновлено Концерну "Військторгсервіс" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 22.03.2021 у справі №910/788/21, відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

15.10.2019 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено Договір поставки товару №418.

Відповідно до п. 1.1 даного Договору постачальник продає та поставляє, а покупець купує та оплачує на умовах та у порядку визначених цим договором, товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) або накладних, що засвідчують прийом-передачу товару від постачальника до покупця та є невід`ємними частинами цього договору.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару, що передбачено п. 1.3 Договору.

Чинність даного Договору наразі презюмується на підставі ст. 204 ЦК України.

На підставі Договору та видаткових накладних №МВУ-027424 від 16.06.2020, №МВУ-028983 від 23.06.2020 та №МВУ-033045 від 13.07.2020, копії яких наявні у матеріалах справи, позивачем здійснювалися поставки товару відповідачу на загальну суму 17 584,38 грн.

Згідно з п. 3.3 Договору покупець зобов`язаний оплачувати кожну партію переданого постачальником товару, протягом (але не пізніше) 14 календарних днів з моменту передачі такої партії товару.

Відповідачем було сплачено лише 1000,00 грн. за отриманий товар, що підтверджується банківською випискою, наданою позивачем, залишок коштів в сумі 16 584,38 грн. за отриманий товар відповідач не сплатив.

Заперечень щодо якості чи асортименту товару відповідач не заявляв, протилежного матеріали справи не містять.

Судом відхилено заперечення відповідача, що лише товарно-транспортні накладні є належним доказом здійсненої позивачем поставки товару, оскільки надані позивачем видаткові накладні є належними доказом підтвердженням факту отримання товару відповідачем.

Відповідач не заперечує факт отримання ним товару на вказану суму та наявність заборгованості.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Наявність у відповідача не погашеної заборгованості в сумі 16 584,38 грн. за поставлену по Договору продукцію позивачем належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України та ст. 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

Згідно п. 5.3 Договору сторони досягли згоди, що у випадку несвоєчасної оплати поставленої партії товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії товару за кожний день прострочення платежу, та окрім того 20 % річних.

Виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач порушив грошове зобов`язання, на підставі чого позивачем застосовано до нього правові наслідки, встановлені договором та законом, зокрема, у вигляді нарахування та стягнення:

- пені на підставі п. 5.3 Договору та ст.ст. 546, 549 ЦК України в сумі 1015,56 грн. (період з 01.07.2020 по 05.01.2021);

- 20% річних в сумі 1691,35 грн. (період з 01.07.2020 по 05.01.2021) та інфляційні втрати в сумі 228,60 грн. (період з серпня по жовтень 2020 року) на підставі ст. 625 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок 20% річних та інфляційних втрат, який є обґрунтованим і арифметично правильним, оскільки розраховані позивачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом за заявлений у позові період нарахування, а їх розмір є доведеним долученими позивачем до справи вказаними доказами, а також відсутністю їх спростування з боку відповідача.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення пені в розмірі 1014,81 грн., відповідно в решті вимог про стягнення пені слід відмовити.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до позиції відповідача, що відсутність товарно-транспортних накладних не свідчить про фактичне здійснення господарської операції у вигляді поставки товару, а тому вважає, що надані позивачем видаткові накладні не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт постачання товарів відповідачеві та виконання позивачем своїх зобов`язань за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 17 584, 38 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- ВН №МВУ-027424 від 16.06.2020 на суму 7457, 80 грн.

- ВН №МВУ-028983 від 23.06.2020 на суму 4995, 68 грн.

- ВН №МВУ-033045 від 13.07.2020 на суму 5130, 90 грн.

Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень щодо якості, кількості та інших умов поставки.

Положення укладеного між сторонами договору поставки №418 від 15.10.2018 не містять умов щодо необхідності надання позивачем товарно-транспортних накладних на поставку товару, як умову для наявності підстав для його оплати відповідачем.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заперечував отримання від позивача товару за спірними видатковими накладними, та розмір заявленої до стягнення заборгованості, з урахуванням часткової оплати товару на суму 1000,00 грн.

Доказів оплати заборгованості за отриманий товар відповідач суду не подав, як і не надав доказів повернення отриманого товару.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 , серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Концерну "Військторгсервіс" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.03.2021 у справі № 910/788/21.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.03.2021 у справі № 910/788/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 у справі № 910/788/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Концерн "Військторгсервіс".

4. Матеріали справи №910/788/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська