АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/539/21
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Софія Ойл

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2021

по справі №916/539/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Ойл"

до Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"

про стягнення 199 189,84 грн

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Софія Ойл" (далі ТОВ "Софія Ойл") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" (далі ДП "МТП "Южний") в якому просило стягнути з відповідач на свою користь 183 135,00 грн суму забезпечення виконання договору, 12 636,15 грн пені, 1 037,94 грн три відсотки річних річних, 2 380,75 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ "Софія Ойл" посилається на те, що належним чином виконало умови укладеного між сторонами договору поставки, у зв`язку з чим у відвідача виник обов`язок щодо повернення отримано забезпечення виконання договору, однак, відповідач ухиляється від виконання даного обов`язку.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.05.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було в повному обсязі виконано взяті на себе зобов`язання з поставки товару, у зв`язку із чим дійшов висновку про ненастання та відсутність у відповідача обов`язку з повернення грошового забезпечення.

При цьому, судом першої інстанції відхилено посилання позивача на закінчення строку дії договору, оскільки, на переконання місцевого господарського суду, поставка товару та його прийняття покупцем в обсязі визначеному договором може бути здійснена й після закінчення строку дії договору.

З огляду на встановлені обставини про ненастання та відсутність у відповідача обов`язку з повернення грошового забезпечення, місцевий господарський суд дійшов висновку й про відсутність у позивача права нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат на суму прострочення. До того ж, як наголошено судом першої інстанції, умовами укладеного між сторонами договору не передбачено нарахування та стягнення пені у випадку порушення виконання обов`язку з повернення суми грошового зобов`язання.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ТОВ "Софія Ойл" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Одеської області по справі №916/539/21 від 11 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення суми заборгованості у розмірі 199 189,84 грн, а також понесені судові витрати у суді першої інстанції у розмірі 2 987,85 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн, здійснити розподіл судових витрат понесених, при перегляді рішення Господарського суду Одеської області по справі №916/539/21 від 11 травня 2021 року, у суді апеляційної інстанції, а саме стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 481,77 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, у зв`язку із неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильністю встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вказує, що судом першої інстанції не досліджений належним чином факт належної за кількістю поставки бензину та помилково зазначено про порушення зобов`язання.

Скаржник зазначає, що факт належного виконання зобов`язань з поставки бензину в рамках договору підтверджений долученим відповідачем до матеріалів справи Актом приймання нафтопродуктів за кількістю, яким у полі зауваження (виявлені порушення) - відсутні вказівки про недопоставку, відсутні дані про порушення умов договору поставку по кількості/якості. Даним Актом засвідчено належну поставку бензину та відсутність претензій відповідача.

За твердженням апелянта, суд першої інстанції зазначаючи про недопоставку товару згідно з рознарядкою поданою у грудні 2020 на поставку бензину, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів її направлення та направлення рознарядки на поставку саме 15 т. Договором поставки передбачено, що обов`язок постачальника здійснити поставки виникає за умови виконання двох дій збоку відповідача: направлення сканованої копії рознарядки та обов`язкового направлення рознарядки (заявки) поштовим відправленням з описом вкладення у цінний лист. Однак, за твердженням апелянта, письмова рознарядка на 15 т. не подавалася покупцем ані на електрону пошту, не направлялася поштовим відправленням з описом вкладення у цінний лист.

Щодо направлення покупцем рознарядки від 24.03.2021, апелянт зазначає, що така рознарядка була направлена позивачеві після закінчення строку дії договору. На думку апелянта, тільки подання рознарядок у порядку визначеному договором, направлених в межах строку дії договору породжує виникнення обов`язку здійснити поставку, які постачальник має виконати й поза межами строку дії договору. Тому поставка товару після закінчення терміну дії договору може бути здійснена тільки того товару, який було замовлено належним чином в межах терміну дії договору. Наявність невиконаних рознарядок, поданих за час дії договору відповідачем не доведено, за час судового розгляду не встановлено.

На переконання апелянта, враховуючи відсутність поданих відповідачем доказів направлення рознарядки, доказів наявності факту недопоставки за поставкою здійсненою в рамках договору поставки вказує на відсутності події та належне здійснення поставки позивачем та належне виконання договору позивачем, що с підставою для повернення забезпечення виконання договору.

З приводу посилання суду першої інстанції на те, що зобов`язання з поставки товару можуть бути виконанні й після закінчення строку його дії, апелянт відзначає, що виходячи з умов укладеного між сторонами договору, строк дії договору обумовлений не лише конкретною датою, а й вказівкою на час, коли такі зобов`язання сторін виникають. Отже, як вважає скаржник, судом першої інстанції мало бути досліджено, у розрізі кожної рознарядки, що слугує підставою для виникнення зобов`язання із поставки товару, факт направлення рознарядки, у порядку визначеному договором; дата направлення рознарядки та строк дії договору.

За твердженням апелянта, рознарядка про поставку Товару кількістю 15 т не направлялася покупцем, а рознарядка від 24.03.2021 направлена на електрону пошту позивача, з подальшим направленням листом, після закінчення строку дії договору. Отже, як вважає скаржник, жодна із рознарядок не породжує обов`язків здійснення поставки товару.

Апелянт вважає, що обов`язок здійснити поставку міг виникнути та існувати у позивача тільки у випадку належного подання відповідачем рознарядки у строк до 31.12.2020, тобто до закінчення договору. Втім, в даному випадку відповідачем направлено рознарядку лише 24.03.2021, після того як закінчився строк для реалізації права на подання рознарядки. Обов`язок постачальника здійснити поставку не існує поза межами договору.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у справі апеляційне провадження у справі №916/539/21 за апеляційною скаргою ТОВ Софія Ойл на рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2021 та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ДП "МТП "Южний" в якому підприємство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що позивачем не було у повному обсязі виконано рознарядку від 07.12.2020, ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» не поставлено 0,73 т бензину автомобільного на загальну суму 18 509,88 грн, що обґрунтовано взято до уваги судом першої інстанції.

Також, за твердженням відповідача, 24.03.2021 на електронну адресу позивача була направлена рознарядка на поставку другої позиції товару згідно з Специфікацією до Договору - паливо дизельне, яка взагалі не виконана позивачем.

Вищевказане, на переконання відповідача, підтверджує факт невиконання ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» договору в повному обсязі.

Посилаючись на умови укладеного між сторонами договору, відповідач зазначає, що замовлення товару, поставка товару та його прийняття покупцем в обсязі, визначеному договором, відповідно до рознарядки, могло бути здійснено й після 31.12.2020, тобто після закінчення строку дії договору.

З урахуванням зазначеного, оскільки до цього часу зобов`язання позивача щодо поставки товару у повному обсязі не виконано, відповідач вважає, що Господарським судом Одеської області правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

До суду апеляційної інстанції також надішли додаткові пояснення від апелянта в яких він просить взяти до уваги відсутність претензій у покупця щодо порушення умов договору в частині поставки партії Товару у кількості 15 т. та відсутність поданої покупцем рознарядки на поставку 0,73 т бензину, що, на думку позивача, вказує про розгляд покупцем здійсненої поставки як належно виконаної. Належна за кількістю поставка бензину, як стверджує позивач, підтверджена долученим відповідачем до матеріалів справи Актом приймання нафтопродуктів за кількістю, яким засвідчено відсутність вказівок про недопоставку, відсутні дані про порушення умов договору поставки, тощо.

Позивач також посилаючись на умови Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики за № 281/171/578/155 від 20.05.2008 зазначає, що при транспортуванні товару повинно бути враховано, що завантаження автоцистерни можливе з врахуванням такого поняття як міра повної місткості. При цьому відпуск нафти або нафтопродуктів до мір повної місткості здійснюється лише за наявності свідоцтва про її повірку. Під час поставки бензину автотранспортом, враховуючи секційність завантаження автоцистерни у точності до 1 кілограму неможливе.

За твердженням позивача, поставка товару в рамках договору здійснювалася автомобільним транспортом, що має особливості завантаження авто та наявність секційного поділу автоцистерн, за яким неможливим є здійснення поставки товару при неповному завантаженні авто (наприклад, неможливою є поставку 0,73 т), необхідність завантаження автоцистерни відповідно до секційності унеможливлює точне завантаження до кілограму. При цьому па ринку України у сфері перевезень відсутні автоцистерни, які можуть здійснити поставку партії товару кількістю 0,73 т.

На переконання позивача, при транспортуванні та прийманні партії товару мають бути враховані норми природних втрат, а також те, що об`єм бензину є постійно змінним та не с сталим враховуючи особливості товару, що полягають у залежності маси від щільності та температури. Так, при поставці партії товару відстань між пунктом завантаження та розвантаження складала 520 км. Такі фактори враховуються при прийманні партії товару.

Також, за твердженням позивача, при прийманні партії враховуються границі допустимої відносної похибки методів вимірювань маси брутто і нетто нафти у значеннях, що наведені у ГОСТ 26976. Приймання партії бензину здійснено об`ємно-масовим методом про що зазначено у Акті приймання нафтопродуктів за кількістю від 08.12.2020. Пунктом 3 ГОСТ 26976 встановлено, що при прийманні нафтопродуктів об`ємно-масовим методом сторонами враховується відносна похибка методу вимірювання, що складає 0,8% та рахується для кожної автоцистерни при вимірюванні маси нетто нафтопродуктів до 100 т.

Колегія суддів залишає дані додаткові пояснення апелянта без розгляду, з огляду на таке.

Статтею 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Згідно з приписами ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду , крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, вказані доповнення скаржника надійшли на адресу суду апеляційної інстанції поза межами встановленого законом строку на апеляційне оскарження, без відповідного клопотання про його поновлення, а тому, враховуючи приписи статті 118 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення їх без розгляду.

До того ж, за приписами ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Судова колегія відзначає, що позивач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі, не посилався на вказані у додаткових поясненнях обставини, та відповідно, таким доводам не надавалось оцінка судом першої інстанції, а відповідач був позбавлений можливості скористатись своїм правом на подання відповідних заперечень щодо викладених позивачем обставин.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У зв`язку із перебуванням судді члена-колегії Мишкіної М.А. у відпустці з 05.10.2021 по 08.10.2021 та враховуючи принцип незмінності складу суду, дана постанова складена та підписана 11.10.2021.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 27.11.2020 між Державним підприємством „Морський торговельний порт „Южний (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Софія Ойл (постачальник) було укладено Договір поставки Т/БП-300/20 (надалі - Договір), згідно умов договору постачальник зобов`язався поставити на склад покупця, а покупець прийняти та оплатити бензин автомобільний, паливо дизельне, за цінами та у кількості, які вказані в Додатку № 1 до даного договору, що є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до Специфікації (Додаток № 1 до Договору поставки № Т/БП-300/20 від 27.11.2020) найменування товарів: бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5 в кількості 15 т загальною вартістю 380 340,00 грн. з ПДВ. Паливо дизельне ULSD 10 PPM (вміст сірки до 10 мг/кг) в кількості 170 т загальною вартістю 3 282 360,00 грн. з ПДВ.

Згідно із пунктом 3.1 договору поставка конкретної партії товару здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати направлення письмової рознарядки покупцем постачальнику. Письмова рознарядка може направлятися засобами факсимільного зв`язку або електронною поштою з обов`язковим надісланням оригіналу письмової рознарядки поштовим відправленням (листом з описом вкладення). Письмові рознарядки, відправленні факсом або електронною поштою, мають повну юридичну силу, породжують права та обов`язки для сторін, можуть бути подані до судових інстанцій в якості належних доказів і не можуть спростовуватися сторонами договору. Належним підтвердженням направлення письмової рознарядки та її отримання стороною є звичайне технічне підтвердження покупця про відправлення документу: звіт факсимільного апарату, звіт серверу про відправлення електронного повідомлення тощо.

Пунктами 4.1, 4.2 договору встановлено, що загальна сума договору складає: 3 662 700,00 грн., у т.ч. ПДВ 20 % - 610 450,00 грн. Покупець здійснює оплату за поставлений товар протягом 60 банківських днів з дати поставки товару на склад покупця та оформлення видаткової накладної, оригіналу рахунку та податкової накладної з визначеними кодами щодо товарів, робіт, послуг відповідно до ДК, та зареєстрованій у Єдиному реєстрі податкових накладних згідно вимог чинного законодавства, та зобов`язаний скласти в електронній формі акцизну накладну за кожним кодом товарної підкатегорії з УКТ ЗЕД за операціями з реалізації пального та зареєструвати її в єдиному реєстрі акцизних накладних з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку визначеному законодавством та за наявності повного пакету належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують факт здійснення господарської операції, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. В разі відмови у реєстрації податкової накладної у ЄРПН та зареєстрованої в ЄРАН акцизної накладної оплата рахунків відкладається до вирішення цього питання. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Згідно з підпунктом 5.3.3 пункту 5.3 договору постачальник зобов`язався до укладання цього договору, внести забезпечення його виконання у розмірі 183 135,00 грн. згідно з умовами, зазначеними у тендерній документації. Забезпечення виконання цього договору повертається постачальнику після виконання постачальником договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору недійсними, у випадках передбачених Законом України Про публічні закупівлі, а також згідно з умовами, зазначеними в договорі, але не пізніше ніж протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня настання зазначених обставин.

На виконання підпункту 5.3.3 пункту 5.3 договору позивачем внесено на рахунок відповідача забезпечення виконання договору про закупівлю 5 % вартості договору, а саме 183 135,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 23.11.2020 № 4658.

08.12.2020 позивач здійснив поставку бензину автомобільного А95-Євро5-Е5 в кількості 14,269 т на загальну суму 361 804,76 грн, що підтверджується видатковою накладною від 08.12.2020 № 2710.

24.03.2021 на електронну адресу позивача була направлена рознарядка № 224-63/30 на поставку другої позиції згідно Специфікації до Договору паливо дизельне ULSD 10 PPM (вміст сірки до 10 мг/кг) 170 т на загальну суму 3 282 360,00 грн.

За твердженням позивача, дана рознарядка не була розглянута та виконана, з огляду на закінчення встановленого сторонами строку дії договору поставки.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що виконав умови укладеного між сторонами договору, однак відповідачем не виконано свого обов`язку щодо повернення забезпечення виконання договору, у зв`язку із чим останнім нараховано та заявлено до стягнення також три проценти річних, пеню та інфляційні втрати.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відмов у їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського з цього приводу зазначає наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст.ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Щодо поставки бензину автомобільного А-95-Євро5-Е5 в кількості 15 т загальною вартістю 380 340,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до умов договору та специфікації до нього, позивач взяв на себе зобов`язання з поставки відповідачеві товару, зокрема, бензину автомобільного А-95-Євро5-Е5 в кількості 15 т загальною вартістю 380 340,00 грн. з ПДВ.

За умовами п. 3.1 договору поставка конкретної партії товару здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати направлення письмової рознарядки покупцем постачальнику.

Відповідно до рознарядки Вих. №224-63 від 07.12.2020 відповідачем було замовлено бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5 в кількості 15 т загальною вартістю 380 340,00 грн.

Наявними матеріалами справи, зокрема складеними та підписаними сторонами видатковою накладною №2710 від 08.12.2020, товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) від 08.12.2020, податковою накладною від 08.12.2020 №57, акцизною накладною від 08.12.2020 за №3328, підтверджується, що позивачем було поставлено, а відповідачем отримано бензин автомобільний А 95-Євро 5-Е5 у кількості 14,269 т загальною вартістю 361 804,76 грн.

Відтак, позивачем не поставлено 0,73 т бензину автомобільного на загальну суму 18 509,88 грн, що свідчить про не виконання позивачем взятих на себе зобов`язань з поставки бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у визначеній сторонами кількості.

Колегія суддів зазначає, що підпунктом 5.3.3 пункту 5.3 договору, на який позивач посилається, як на підставу виникнення у відповідача обов`язку з повернення забезпечення договору, визначено, що забезпечення виконання цього договору повертається постачальнику, зокрема, після виконання постачальником договору.

З урахуванням наведених умов договору, обов`язок покупця з повернення забезпечення виконання договору виникає лише після виконання умов такого договору постачальником.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження виконання позивачем взятих на себе за договором зобов`язань з поставки бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у кількості 15 т, у відповідача не виникло обов`язку з повернення забезпечення виконання договору на підставі підпункту 5.3.3 пункту 5.3 договору.

З приводу доводів позивача про прийняття відповідачем товару, бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у кількості 14,269 т, без жодних зауважень, колегія суддів зазначає таке.

Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст.78 ГПК України).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були внесені зміни до ГПК України, зокрема змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок ВС викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Так, звертаючись із відповідними вимогами та стверджуючи про повне виконання обов`язків за договором, позивач, з урахуванням наведених стандартів доказування мав надати до суду (враховуючи умови п. 3.1. договору) докази замовлення відповідачем бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у кількості 14,269 т.

Проте, у наявних матеріалах справи відсутня, а позивачем не надана рознарядка, яка б свідчила про замовлення відповідачем бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 саме у кількості 14,269 т. Натомість, у наявних матеріалах справи наявна рознарядка Вих. №224-63 від 07.12.2020 на поставку бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у кількості 15 т.

Визначена у даній рознарядці кількість товару, а саме 15 т бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 повністю співпадає із кількістю такого товару, яка погоджена сторонами у договорі та специфікації до нього.

Відтак, у даному випадку докази, які свідчать про виникнення у позивача обов`язку з поставки бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у кількості 15 т є, на думку колегії суддів, більш вірогідними та переконливими, натомість твердження позивача про те, що поставка бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 саме у кількості 14,269 т є належним виконанням умов договору не підтверджено жодними документальними доказами.

Отже, за відсутності рознарядки на поставку бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у кількості 14,269 т, прийняття його відповідачем у такій кількості, жодним чином не свідчить про виконання позивачем взятих на себе зобов`язань з поставки даного товару у повному обсязі.

У відповідності до п. 3.5. договору приймання товар у відбувається у відповідності до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики за № 281/171/578/155 від 20.05.2008, якою встановлено особливості поставки та приймання нафтопродуктів.

У п. 2 даної Інструкції визначено, що нормою природних втрат є граничнодопустима величина безповоротних втрат нафтопродуктів, які виникають безпосередньо при товарно-транспортних операціях в наслідок супроводжуючих їх фізико-хімічних процесів, а також втрат що є неминучі на даному рівні стану використовуваного технологічного обладнання (втрат від випаровування через не щільності насосів, засувок, технологічного обладнання), а також втрат від налипання на внутрішні поверхні і обладнання резервуарів, транспортних засобів і трубопроводів.

Природні втрати нафтопродуктів - це втрати (зменшення маси при збереженні якості у межах вимог нормативних документів), що є наслідком фізико-хімічних властивостей нафтопродуктів, впливу метеорологічних факторів і недосконалості існуючих на даний час засобів захисту нафтопродуктів від випаровування і налипання при транспортуванні, прийманні, зберіганні і відпуску.

Пунктом 17.1. Інструкції визначено, що загальні фактичні втрати нафти та нафтопродуктів уключають: природні втрати під час транспортування, приймання, зберігання та відпуску; разові втрати під час проведення планових робіт, пов`язаних з технічним обслуговуванням і ремонтом технологічного обладнання, зачищенням резервуарів і трубопроводів; разові втрати під час пошкоджень, аварій, порушень правил та технологій обслуговування обладнання та виконання робіт, пов`язаних з технічним обслуговуванням і ремонтом технологічного обладнання, зачищенням резервуарів і трубопроводів та від стихійного лиха (землетрусу, повені тощо).

Втрати нафти і нафтопродуктів у межах затверджених норм визначаються для кожного резервуара і зараховуються на операційні витрати в бухгалтерському обліку підприємства. Норми природних втрат застосовуються лише в разі виявлення фактичних нестач.

Для визначення маси та об`єму нафти і нафтопродуктів можуть використовуватися об`ємно-масовий статичний, об`ємно-масовий динамічний, прямий масовий (статичне зважування та зважування під час руху) і об`ємний методи вимірювань відповідно до вимог ГОСТ 26976 (п. 4.2.1. Інструкції).

Об`ємно-масовим статичним методом визначається маса нафти і нафтопродукту за їх об`ємом, густиною та температурою. Об`єм нафти і нафтопродуктів визначається за допомогою градуйованих резервуарів та засобів вимірювань рівня нафти і нафтопродуктів у резервуарах, залізничних цистернах, танках суден або за повною місткістю мір (автоцистернах, причепах-цистернах, напівпричепах-цистернах).

Границі відносної похибки методу не мають перевищувати: +- 0,5% - під час вимірювання маси нетто нафти, нафтопродуктів від 100 т і більше; +- 0,8% - під час вимірювання маси нетто нафти, нафтопродуктів до 100 т і відпрацьованих нафтопродуктів.

Значення відносної похибки методу в конкретних випадках його застосування мають визначатись відповідно до ГОСТ 26976. Похибка методу не поширюється на визначення об`єму нафти і нафтопродукту в мірах повної місткості (автоцистернах, причепах-цистернах, напівпричепах-цистернах).

Колегія суддів відзначає, що ані в умовах договору, ані у специфікації до нього сторонами не було погоджено, що поставка товару, зокрема бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 здійснюється із відповідною похибкою у бік зменшення/збільшення кількості товару.

Наявні матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що бензин автомобільний А 95-Євро 5-Е5 було поставлено з допустимою відносною похибкою, що у відповідності до Інструкції не повинна перевищувати +- 0,8%.

Відсутні у наявних матеріалах справи й докази на підтвердження неможливості поставки бензину автомобільного А 95-Євро 5-Е5 у кількості 0,73 т, що не була поставлена позивачем.

Щодо поставки палива дизельного ULSD 10 PPM (вміст сірки до 10 мг/кг) 170 т на загальну суму 3 282 360,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 24.03.2021 відповідачем було надіслано на електронну адресу позивача рознарядку №224-63/30 на поставку другої позиції згідно Специфікації до Договору паливо дизельне ULSD 10 PPM (вміст сірки до 10 мг/кг) 170 т на загальну суму 3 282 360,00 грн.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті).

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Пунктом 7.1. укладеного між сторонами договору визначено, що він набуває чинності з моменту його укладення та діє до 31.12.2020, а в частині обов`язків, що виникли в період дії цього договору, і відповідальності за їх невиконання до повного їх виконання проведеного належним чином.

Судова колегія наголошує, що обов`язок щодо поставки товару виникає у позивача лише після отримання від відповідача письмової рознарядки на поставку конкретної партії товару (п.3.1. договору).

Однак, під час дії договору поставки, тобто до 31.12.2020, відповідач не надсилав позивачеві письмової рознарядки на поставку товару, а саме другої позиції згідно з Специфікацією до Договору паливо дизельне ULSD 10 PPM (вміст сірки до 10 мг/кг) 170 т на загальну суму 3 282 360,00 грн.

Така рознарядка була направлена позивачеві лише 24.03.2020, тобто після закінчення строку дії договору, а також звернення позивача із даним позовом до суду першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у позивача під час дії договору не виникло обов`язку з поставки палива дизельного ULSD 10 PPM (вміст сірки до 10 мг/кг) 170 т на загальну суму 3 282 360,00 грн.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання, як суду першої інстанції, так й відповідача, на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.06.2018 по справі №910/9072/17, з огляду на таке.

Так, у наведеній постанові суд касаційної інстанції зробив висновок, що аналіз правових норм статей 509, 598, 599, 631 Цивільного кодексу України, частини сьомої статті 180 Господарського кодексу України, свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 202 Господарського кодексу України такою підставою є виконання, проведене належним чином. При цьому, у вказаній постанові, з огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи скаржника про те, що після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору є неможливим виконання відповідачем робіт за цим договором та їх прийняття.

Обставини встановлені по справі №910/9072/17 свідчать про те, що відносини між сторонами виникли на підставі договору підряду та вказують на те, що обов`язок сторони вчинити певні дії виник в межах строку дії договору.

В той же час, у даній справі, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції, зобов`язання виникли на підставі договору поставки та обов`язок з поставки товару у постачальника в межах строку дії договору не виник взагалі, відтак, вказані правовідносини не є подібними.

Враховуючи наведене, колегія суддів частково погоджується із доводами апелянта та вважає помилковими висновки суду першої інстанції з приводу невиконання позивачем рознарядки від 24.03.2021 на поставку другої позиції згідно Специфікації до Договору паливо дизельне ULSD 10 PPM (вміст сірки до 10 мг/кг) 170 т на загальну суму 3 282 360,00 грн.

Втім, наявність таких помилкових висновків, не призвела до прийняття невірного рішення в цілому.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 183 135,00 грн суму забезпечення виконання договору не підлягають задоволенню, з огляду на їх необґрунтованість.

З огляду на відмову у задоволенні позову в частині стягнення суму забезпечення виконання договору, не підлягають задоволенню й вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки останні нараховані саме за невиконання зобов`язання з повернення забезпечення виконання договору.

Щодо заявленої до стягнення пені колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції з приводу того, що в умовах договору поставки №Т/БП-300/20 від 27.11.2020 сторонами не передбачено відповідальності у вигляді сплати пені за несвоєчасне повернення покупцем суми забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2021 у справі №916/539/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою складання та підписання даної постанови є 11.10.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Мишкіна М.А.