РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.10.2021Справа № 910/13391/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро»

до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і

садивного матеріалу»

про стягнення 416.018,15 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

16.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення 416.018,15 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі укладеного між ТОВ «Седна-Агро» та відповідачем договору поставки ЗЗР в кредит № 014-КС від 21.05.2019 останньому було поставлено товар. 17.09.2019 між ТОВ «Седна-Агро», позивачем та відповідачем укладено договір про відступлення прав вимоги № 001-101/ПКЗ, відповідно до якого право вимоги за договором поставки перейшло до позивача. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки ЗЗР в кредит № 014-КС від 21.05.2019 позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з останнього 1.058.268,43 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/6106/20 від 17.09.2020 позовні вимоги ТОВ «Спектр-Агро» задоволено та стягнуто з «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» 1.058.268,43 грн. Відповідне рішення суду виконано відповідачем в повному обсязі 29.07.2021. Умовами договору поставки ЗЗР в кредит № 014-КС від 21.05.2019 встановлено, що у разі прострочення строків оплати товару та за порушення грошового зобов`язання відповідач сплачує пеню, інфляційні втрати та 30 % річних. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 416.018,15 грн, з яких 105.371,81 грн становить пеня, 70.605,44 грн інфляційні втрати та 30% річних у розмірі 240.040,90 грн, нарахованих до фактичної дати виконання рішення у справі № 910/6106/20.

Одночасно з позовною заявою від позивача до суду надійшла заява, на підставі ст. 197 Господарського процесуального кодексу України, про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2021 відкрито провадження у справі № 910/13391/21 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; в задоволенні клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У зв`язку з відсутністю фінансування видатків на оплату послуг з пересилання поштових відправлень Господарським судом міста Києва з 05.07.2021 зупинено відправку кореспонденції засобами поштового зв`язку, про що розміщено офіційне повідомлення на сайті Судова влада України.

Враховуючи викладене судом не було здійснено направлення відповідачу ухвали суду від 26.08.2021.

21.09.2021 відповідачем в системі «Електронний суд» сформовано відзив на позовну заяву від 21.09.2021, який зареєстровано в автоматизованій системі «Діловодство спеціалізованого суду» 21.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13391/21 від 22.09.2021 відзив Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 21.09.2021 повернуто без розгляду.

04.10.2021 від позивача до суду надійшла заява, в якій позивач повідомляє, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані відповідно до ч. 8. ст. 129 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

05.10.2021 відповідачем в системі «Електронний суд» сформовано заяву про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, до якої додано відзив на позовну заяву.

У відзиві відповідач зазначає наступне. Право стягнення з відповідача пені дійсно передбачено п. 7.3 договору в розмірі подвійної облікової ставки. Право стягнення 30% річних - п. 7.6 договору. В цей же час згідно п. 10.1 договору, його дія закінчилася 31.12.2019. В розумінні приписів ч. 2 ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 252 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. З огляду на викладене, починаючи з 01.01.2020 договірне зобов`язання зі сплати: пені - припинило своє існування повністю; 30% річних - трансформувалося у «законне» зобов`язання зі сплати 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. З огляду на викладене, просить відмовити в задоволенні вимог про стягнення пені, частково відмовити в задоволенні вимог про стягнення відсотків річних зменшивши їх розмір до 24.004,09 грн. Також відповідач просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 98,00 грн.

Суд розглянувши заяву позивача про поновлення пропущеного строку для подачі відзиву на позовну заяву приходить до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне

Згідно з ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У відповідності до ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Як вже зазначалось вище у зв`язку з відсутністю фінансування видатків на оплату послуг з пересилання поштових відправлень Господарським судом міста Києва не було здійснено відправлення ухвали від 26.08.2021 учасникам справи.

Разом з цим, стаття 165 Господарського процесуального кодексу України встановлює строк для подачі відзиву від дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, доказів отримання якої відповідачем у суду відсутні, а тому відповідачем не пропущено строк для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» (постачальник) та Благовіщенською філією Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (покупець, відповідач) було укладено договір поставки ЗЗР в кредит 2019 № 014-КС (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується продати та поставити покупцеві засоби захисту рослин (далі - товар), а покупець зобов`язується приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно встановленого цим договором порядку. Поставка товару здійснюється за рахунок постачальника згідно замовлень покупця, за умови наявності товару на складі постачальника. Замовлення можуть подаватися покупцем шляхом надіслання постачальнику відповідних повідомлень телефонним зв`язком, електронною поштою, факсом або поштою.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Седна-Агро» (первісний кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» (новий кредитор, позивач) та Благовіщенською філією державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (боржник) укладено договір про відступлення прав вимоги № 001-101/ПКЗ, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором поставки ЗЗР в кредит 2019 № 014-КС від 21.05.2019 на суму 841.867,62 грн.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору вартість поставленого товару сплатив не своєчасно, тому позивачем за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання нараховані пеня, інфляційні втрати та 30% річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Внаслідок здійснення заміни кредитора у зобов`язанні та неналежного виконання умов договору поставки ЗЗР в кредит 2019 № 014-КС від 21.05.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» 04.05.2020 звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Благовіщенською філією державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення 1.058.268,43 грн з яких 641.867,62 грн заборгованості за поставлений товар, 110.099,30 грн пені, 168.373,52 грн. штрафу, 124.773,34 грн 30% річних та 13.153,64 грн інфляційних втрат.

Даний спір розглядався Господарським судом міста Києва у межах справи № 910/6106/20.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва № 910/6106/20 від 17.09.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021, позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» 641.867,62 грн заборгованості за поставлений товар, 110.099,30 грн пені, 168.373,52 грн штрафу, 124.773,34 грн 30% річних, 13.153,64 грн інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 15.874,03 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у справі № 910/6106/20 було пред`явлено вимоги про стягнення з відповідача 110.099,30 грн пені, 168.373,52 грн штрафу та 124.773,34 грн 30% річних нарахованих за період з 30.09.2019 по 29.04.2020 та 13.153,64 грн індексу інфляції, нарахованого за період жовтень 2019 року по березень 2020 року.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, оскільки на момент розгляду даної справи набрало законної сили судове рішення у справі № 910/6106/20 від 17.09.2020, обставини, які були встановлені під час розгляду справи № 910/6106/20 не підлягають доказуванню в межах даної справи.

З платіжного доручення № 60963 від 27.07.2021 вбачається, що при примусовому виконанні рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/6106/20 Голосіївським РВ ДВС у м. Київ перераховано та 29.07.2021 зараховано на рахунок ТОВ «Спектр-Аро» кошти в загальному розмірі 1.074.141,45 грн.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/6106/20 підтверджено, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за поставлений товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно з п. 7.3 договору у разі прострочення строків (термінів) оплати товару, визначених в п. 4.1 договору та специфікаціях, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки і до повного виконання стороною своїх зобов`язань та припиняється в день виконання винною стороною зобов`язань за договором, забезпечених санкцією.

Пунктом 7.9 договору передбачено, що строк нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Штрафні санкції (в тому числі неустойка) за прострочення виконання зобов`язань за цим договором нараховуються до моменту належного та повного виконання відповідного зобов`язання в межах строку загальної позовна давність (ст. 257 ЦК України). До вимог про стягнення штрафних санкцій (в тому числі неустойки) за цим договором не застосовується строк спеціальної позовної явності, передбачений ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій (неустойки) за цим договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з п. 10.1. договору він вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2019 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

За загальним правилом договір припиняється у зв`язку із закінченням строку його дії, а тому, за відсутності доказів в підтвердження протилежного, договір поставки ЗЗР в кредит 2019 № 014-КС від 21.05.2019 є припиненим після 31.12.2019.

Відтак, суд дійшов висновку, що починаючи із 01.01.2020 положення договору, які надавали позивачу право нараховувати відповідачу пеню за неналежне виконання договірних зобов`язань, а також визначали розмір пені та порядок її нарахування, є припиненими та втратили свою чинність.

Проте, позивачем здійснено нарахування пені у розмірі 105.371,81 грн за період з 30.04.2020 по 28.07.2021, та пред`явлено відповідну вимогу про стягнення з відповідача, з посиланням на положення пунктів 7.3, 7.9 договору, які не є чинними.

Враховуючи те, що неустойка, в даному випадку пеня, є договірною, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 105.371,81 грн безпідставні та задоволенню не підлягають.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті поставленого товару, позивач просить стягнути з відповідача 70.605,44 грн інфляційних втрат (нарахованих за період з квітня 2020 року по липень 2021 року) та 240.040,90 грн 30% річних (нарахованих за період з 30.04.2020 по 28.07.2021).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Також дана норма надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, встановити інший, ніж три проценти річних, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Пунктом 7.6 договору передбачено, що крім того відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов`язання покупець зобов`язується сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та 30% річних від простроченої (неоплаченої) суми.

Отже, сторони в пункті 7.6 договору визначили інший розмір процентів - 30% річних.

Разом з цим, оскільки позивач в обґрунтування стягнення з відповідача 30% річних в розмірі 240.040,90 грн посилається на п. 7.6 договору, положення якого втратили свою чинність після 31.12.2019, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 30% річних в розмірі 105.371,81 грн також є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому суд відзначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому у позивача є право на стягнення коштів (3% річних) на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, яке виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і у відповідності до ст. 257 Цивільного кодексу України обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

За розрахунками суду розмір інфляційних втрат становить 70.611,46 грн (на суму боргу 641.867,62 грн за період з квітня 2020 року по липень 2021 року). Однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром інфляційних втрат - 70.605,44 грн.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 70.605,44 грн інфляційних втрат.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (вул. Ямська, 32, м. Київ, 03038, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» (вул. Промислова, 20, м. Обухів, Київська область, 08702, ) 70.605 (сімдесят тисяч шістсот п`ять) грн. 44 коп. інфляційних втрат, 1.059 (одна тисяча п`ятдесят дев`ять) грн 08 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова