ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3007/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Шевченко А.

за участю представників учасників процесу:

позивача Мовчан М.В., самопредставництво

відповідача не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, місто Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп", місто Харків, про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/3007/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківська міська рада, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп", про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 394 939,10 грн.

30 липня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Харківської міської ради до розгляду та відкрито провадження у справі, яку ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/3007/21 підготовче провадження.

Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165, 166, 167 Господарського процесуального кодексу України сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: відзив (вх. № 19546 від 20 серпня 2021 року), прийнятий до розгляду протокольною ухвалою суду від 30 серпня 2021 року; відповідь на відзив (вх. № 20654 від 06 вересня 2021 року), прийнята до розгляду протокольною ухвалою суду від 13 вересня 2021 року; заперечення (вх. № 22004/21 від 20 вересня 2021 року), прийняті до розгляду протокольною ухвалою від 27 вересня 2021 року. 13 вересня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 вересня 2021 року.

27 вересня 2021 року суд розпочав судовий розгляд справи по суті та протокольною ухвалою оголошено перерву по розгляду справи по суті до 18 жовтня 2021 року. Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника в судове засідання 18 жовтня 2021 року, водночас подав клопотання про відкладення розгляду справи за наслідками розгляду якого в його задоволенні було відмовлено, про що суд постановив протокольну ухвалу. Так, згідно частини 1 статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відповідно до частини 1 та п. 1 частини 3 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Як свідчать матеріали справи, про дату, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, у справі є сформованими позиції (заяви по суті справи) сторін, до протоколу судового засідання від 27 вересня 2021 року вже мале місце з`ясування (доповідь відповідача) обставин справи, явка сторін обов`язковою в засідання суду не визнавалась, а крім означеного, відповідачем не представлено доказів неможливості забезпечити явку в засідання суду. 18 жовтня 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач надає інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 червня 2021 року за № 260956864 у відповідності до якого право власності на нежитлову будівлю в літ. "2А-1" загальною площею 1 795 кв. м. по проспекту Московському, будинок 277 з 30 листопада 2017 року зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп" на підставі висновку ТОВ "Харківська служба бюро технічної інвентаризації) від 02 листопада 2017 року № 1866/17 та договору купівлі продажу серія та номер 2399, виданий 28 квітня 2017 року.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2020 земельна ділянка площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові зареєстрована 11 липня 2019 року із віднесенням до категорії землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення із видом використання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "2А-1", яка перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

При цьому, земельна ділянка, яка слугує предметом позовних вимог, знаходилась в межах поділеної земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0009, орендарем якої виступало Товариство з обмеженою відповідальністю " Українська ливарна компанія" на підставі договору від 18 жовтня 2010 року, зареєстрований 10 грудня 2010 року за № 48 , який розірвано за ініціативою самого орендаря за листом від 28 вересня 2017 року через закінчення строку дії договору та переходу права власності на об`єкти нерухомості.

Надалі, відповідач, отримавши у власність за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2017 року № 2399 об`єкти нерухомості по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові, звернувся до Харківської міської ради із листом № 03/08 від 23 березня 2018 року в якому висловило, що не має заперечень з приводу поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0009.

Рішенням Харківської міської ради № 1057/18 від 18 квітня 2018 року надано дозвіл на поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0009. На підставі даного рішення розроблено технічну документацію із землеустрою, у пояснювальній записки до якої вказано, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0009 поділена на 5 окремих земельних ділянок для подальшої їх передачі в оренду, одна із яких земельна ділянка № 3 - площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові.

Відповідач звернувся до позивача із листом № 08/08 від 20 серпня 2019 року про надання в оренду земельної ділянки площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові.

Рішенням Харківської міської ради № 2149/20 від 24 червня 2020 року надано Товариство з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп" в оренду строком до 01 липня 2025 року земельну ділянку площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові.

На виконання вказаного рішення між сторонами укладено договір оренди землі від 12 квітня 2021 року, який є чинним.

При цьому, 10 червня 2021 року Департаментом територіального контролю Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп" з 11 липня 2019 року по 18 квітня 2021 року використовало земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель, без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статей 125,126 Земельного кодексу України.

Зазначені обставини стали підставою для звернення Харківської міської ради до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп" про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 394 939,10 за використання земельної ділянки комунальної власності по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові за період з 01 серпня 2019 року по 31 березня 2021 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог статті 77 ГПК України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Факт формування спірної земельної ділянки 11 липня 2019 року площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові, як об`єкта цивільних прав з відповідною площею, з межами та кадастровим номером підтверджується наявними матеріалами справи, зокрема Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2020 та сторонами не заперечується.

Згідно з положеннями частини 1 статті 122, статей 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

У силу статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно з пунктом "д" частини 1 статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом вказаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частинами1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі статей 1212, 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина 2 статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини 1 статті 141 цього Кодексу).

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди (користування) земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди (користування) земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору (тощо) з моменту державної реєстрації цього права.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15, від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15, від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15, № 922/5468/14.

Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 червня 2021 року за № 260956864 право власності на нежитлову будівлю в літ. "2А-1" загальною площею 1 795 кв. м. по проспекту Московському, будинок 277 зареєстровано з 30 листопада 2017 року за Товариством з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп" на підставі висновку ТОВ "Харківська служба бюро технічної інвентаризації) від 02 листопада 2017 року № 1866/17 та договору купівлі продажу, серія та номер 2399, виданий 28 квітня 2017 року. Земельна ділянка площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові зареєстрована 11 липня 2019 року (витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2020). Позивачем заявлено позов за період з 01 вересня 2019 року по 31 березня 2021 року.

Докази належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою за період, за яким заявлено даний позов, відповідачем (укладення відповідного договору оренди з Харківською міською радою та державна реєстрація такого права) до матеріалів справи не представлено.

При цьому, відповідач у запереченнях на позовну заяву зауважує про відсутність будь-яких підстав для стягнення безпідставно збережених коштів у формі орендної плати, оскільки є законним землекористувачем за договором оренди землі № 48 від 18 жовтня 2010 року (зареєстрованим 10 грудня 2010 року), втім даний довід не узгоджується із обставинами справи, оскільки право оренди автоматично могло перейти лише по земельні ділянці, яка виступає об`єктом оренди, що в даному випадку є неможливим, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0009 припинила своє існування як об`єкт цивільних прав внаслідок її поділу на п`ять окремих об`єктів, які в подальшому могли передаватись в оренду. Тобто, земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0009, яка виступала джерелом правовідносин за договором оренди землі № 48 від 18 жовтня 2010 року (зареєстрованим 10 грудня 2010 року), була сформована як об`єкт цивільних прав із визначеною площею, межами, і в подальшому поділена на п`ять самостійних земельних ділянок, одна із яких є предметом даного спору, і в подальшому була сформована як об`єкт цивільних прав, шляхом її реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Суд зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0009, яка була предметом договору оренди, є поділеною, внаслідок чого сформовано інші земельні ділянки, яким присвоєно інші кадастрові номери та які в подальшому є обертами правочинів (зокрема з відповідачем укладено орендні відносини).

При цьому, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2020 земельна ділянка площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові зареєстрована 11 липня 2019 року із віднесенням до категорії землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення із видом використання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "2А-1", яка перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

В подальшому, після формування земельної ділянки :02:004:0015, відповідач звернувся до позивача із пропозицією укласти договір оренди на цю земельну ділянку, про що свідчить лист за № 08/08 від 20 серпня 2019 року. При цьому, відповідач у листі б/н від 12 січня 2021 року підтвердив факт бездокументарного використання земельної ділянки та визнав свої зобов`язання по сплаті коштів перед Харківською міською радою із проханням провести розрахунок не отриманих коштів у вигляді орендної плати.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що "доктрина venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Поведінка відповідача, який з одного боку не визнає свої зобов`язання по сплаті безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати до моменту оформлення ним договору оренди від 12 квітня 2021 року, оскільки визнає себе належним орендарем на підставі автоматичного переходу прав та обов`язків землекористувача по договору оренди землі від 10 грудня 2010 року № 48, а з іншого вживає дії, направлені на укладення нового, іншого договору оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0015, а також зазначає про відсутність будь-яких правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, які посвідчували його право використання земельної ділянки із бажанням сплатити безпідставно збережені кошти у добровільному порядку, свідчить про порушення принципу доброчесності, на якому ґрунтується доктрина venire contra factum proprium.

Суд першої інстанцій встановив обставину правомірного володіння і використання відповідачем належної йому нежитлової будівлі в літ. "2А-1" загальною площею 1 795 кв. м. по проспекту Московському, будинок 277, що само по собі свідчить про фактичне використання Товариством спірної земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, позаяк відповідач не надав жодних доказів на підтвердження формування за зазначеною адресою земельної ділянки меншої площі для експлуатації та обслуговування вказаної нежитлової будівлі.

Адже за змістом частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Таким чином, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловою будівлею в літ. "2А-1" презюмується його користування спірною земельною ділянкою.

В цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідача не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання (аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 922/981/18).

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою відповідачем за період 01 серпня 2019 31 березня 2021 рр., зокрема укладення договору оренди з Харківською міськрадою та державної реєстрації такого права, а, отже, відповідач користувався цією земельною ділянкою у означений період без достатньої правової підстави.

Таким чином, у відповідача з моменту утворення земельної ділянки :02:004:0015 як об`єкта цивільних прав виникли обов`язки щодо оформлення прав на неї, що в подальшому й мало місце на підставі вілповідного орендного договору. Проте, у спірний період між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо цієї земельної ділянки, а отже,позивач вірно зазначає про використання земельної ділянки без достатньої правової підстави.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, обов`язок відповідача сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого факту користування спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави та без сплати орендної плати, і не залежить від того, чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею. Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

В матеріалах справи наявні витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 15 серпня 2019 року № 1960/176-19 та від 17 квітня 2020 року № 2969/176-20 щодо земельної ділянки площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові із визначенням оцінки земельної ділянки в грошовому еквіваленті. А відтак, в матеріалах справи наявні витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки на 2019 рік, 2020 рік, а щодо 2021 року, то у постанові Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 922/2843/19 вказано на те, що чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі.

При цьому суд зазначає, що нормативно грошова оцінка тієї чи іншої земельної ділянки отримується шляхом застосування відповідно формули, яка затверджена Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим Наказом Мінагрополітики від 25 листопада 2016 року № 489 "Про затвердження порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів".

Так, рішенням Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року № 41/08 затверджений загальний порядок визначення розміру орендної плати при наданні земельних ділянок у платне користування та визначено, що базою для обчислення орендної плати є нормативно грошова оцінка земельної ділянки, яка надається в оренду. Нормативно грошова оцінка земель м. Харкова проводиться у відповідності з чинним законодавством України і підлягає затвердженню Харківською міською радою.

Рішенням Харківської міської ради від 27 лютого 2019 року № 1474/19 затверджена нормативно грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01 січня 2018 року та введена в дію з 01 січня 2020 року.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2020, земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові має категорію земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Аналогічні данні містяться і у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 15 серпня 2019 року № 1960/176-19 та від 17 квітня 2020 року № 2969/176-20 щодо земельної ділянки площею 0,2854 га з кадастровим номером :02:004:0015 по проспекту Московському, будинок 277 у м. Харкові.

Оскільки нормативно грошова оцінка всіх земель міста Харкова змінювалась у 2013 році та у 2014 році (вводилась в дію з 2014 року та 2020 році), позивачем представлено два окремих Витяги з технічної документації, які пройшли державну експертизу та отримали позитивний висновок.

Зазначені у Витягах з технічної документації економіко-планувальної зони у цифрі "8210" обґрунтовано тим, що за містобудівним архівом, земельна ділянки за адресою проспект Московський, будинок 277 розташована поряд із залізничною колією, що зумовлює застосування даного коду зони.

Одночасно суд вказує, що Витяги з технічної документації за 2019 рік та за 2020 рік в судовому порядку не визнанні недійсними, а відтак дані, які в них містяться, не можуть бути піддані сумніву.

При здійсненні розрахунку позивачем застосована ставка річної орендної плати із значенням 4 %, оскільки відповідно таблиці, яка є додатком до Положення "Про порядок визначення розміру орендної плати при укладенні договорів оренди землі в м. Харкові", затвердженого рішенням Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року № 41/08, встановлено особливий режим розрахунку орендної плати для земель промисловості, що полягає у застосуванні річної орендної плати при здійсненні розрахунку у розмірі 4%.

Оскільки від відповідача не надходило даних з приводу особливих умов використання земельної ділянки (складних інженерно - геологічних умов (К1) та обмеження використання (К2), позивачем було застосовано базове значення, яке дорівнює 1 (одиниці).

Крім того, додатком до рішенням Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року № 41/08 слугує таблиця "Коефіцієнтів умов використання земельної ділянки", за якою у разі площі земельної ділянки більше ніж на 50 кв. м. застосовується коефіцієнт у значенні 1 (одиниці). Як видно із розрахунків позивача саме коефіцієнт 1 був застосований у якості бази для розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Суд, з урахуванням викладеного, зазначає, що розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 15 серпня 2019 року № 1960/176-19 та від 17 квітня 2020 року № 2969/176-20, також з урахуванням норм Положення "Про порядок визначення розміру орендної плати при укладенні договорів оренди землі в м. Харкові", затвердженого рішенням Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року № 41/08 та відповідає нормативним законодавчим приписам, є обґрунтованим та арифметично вірним. При цьому, розрахунок безпідставно збережених коштів у зв`язку з несплатою орендної плати, здійснений Харківською міською радою, не спростований відповідачем, іншого розрахунку матеріали справи не містять.

При цьому суд зауважує, що розрахунок позивача по стягненню безпідставно збережених коштів розрахований по даті 01 серпня 2019 року (наступний місяць з дати формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав) по 31 березня 2021 року (по місяць, який передував укладенню договору оренди з відповідачем).

Згідно зі статтею 11 Господарського процесуального кодексу України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини "Федоренко проти України" від 03 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У спірних правовідносинах неотриманні Харківською міською радою коштів від використання земельної ділянки підпадають під визначене Європейським судом з прав людини поняття "майно, на яке особа цілком виправдано очікувала", право на яке підлягає захисту.

Суд також зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права підтверджується постановами Вищого господарського суду України від 09 серпня 2016 року у справі № 922/5212/14, від 12 січня 2017 року у справі № 922/51/15, а також аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15, від 07 березня 2016 року у справі № 922/1009/15, від 12 квітня 2017 року у справі №922/207/15 та Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі № 922/2976/17.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статтею 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 202, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарського суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Руф Профіль Групп" (61010, місто Харків, вулиця Олександра Шпейєра, будинок 66, ідентифікаційний код юридичної особи 40172470) на користь Харківської міської ради (61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 7, ідентифікаційний код юридичної особи 04059243) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 394 939,10 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в розмірі 5 924,09 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "19" жовтня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3007/21