ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3276/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Трансмаш", м. Харків
про стягнення 1200000,00 грн.
за участю представників учасників справи:

позивача - Пашкова Н.В.

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича компанія "Трансмаш", відповідач, в якій (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.09.2021) просить стягнути з відповідача заборгованість за основною сумою кредиту, згідно кредитного договору №10.12 від 05.06.2012, із урахуванням всіх змін і доповнень до нього, в сумі 1200000,00 грн. У позові заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності за даними позовними вимогами. Також до стягнення заявлено витрати зі сплати судового збору у розмірі 18000,00 грн.

Ухвалою суду від 18.08.2021 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

07.09.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити позивачу у визнанні поважними причин пропуску позовної давності у зв`язку з їх неповажністю; застосувати наслідки пропуску позовної давності та на цій підставі відмовити в задоволенні позову.

14.09.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 19.10.2021 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

19.10.2021 до суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому він вказує на те, що проти позовної заяви заперечує у повному обсязі та просить суд розглянути її без участі представника відповідача через зайнятість в іншому судовому процесі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе вказане клопотання задовольнити, оскільки брати участь у судовому засіданні, відповідно до ст. 42 ГПК України, є правом учасника справи, а не обов`язком, а обов`язковість явки в судове засідання представника відповідача судом не визнавалась.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача, оскільки вони містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Між Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк", правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" та Приватним акціонерним товариством "Науково виробничий центр "Трансмаш", правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Трансмаш" був укладений договір №10.12 від 05.06.2012 та, в подальшому, додаткові угоди до нього, відповідно до умов якого (в редакції додаткової угоди №22 від 29.03.2017) банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 15863796,86 грн., а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені цим договором.

Кредитним договором встановлені взаємні права і обов`язки сторін. Так, на банк згідно статті 1, пункту 10.1.1 статті 10 кредитного договору покладено обов`язок надати позичальнику обумовлену кредитним договором суму кредиту.

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору (в редакції додаткової угоди №22 від 29.03.2017), кредит надавався позичальнику у вигляді непоновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування, що зменшується протягом дії цього договору у відповідну дату до відповідного розміру, в порядку та на умовах, зазначених в п. 6.1.1 цього договору.

Банк належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором, відкривши ПрАТ "НВЦ "Трансмаш" позичкові рахунки та надавши обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 12.06.2012, № 2 від 14.06.2012, № 3 від 16.06.2012, №4 від 11.07.2012, №ТR.4027014.28410.8558 від 25.06.2013, №ТR.4027014.182.9075 від 09.08.2013, №ТR.4027014.1027.9075 від 11.09.2013, №ТR.4027014.239.8558 від 15.10.2013, №ТR.4027014.12799.9495 від 18.07.2014, а також виписками за рахунками позичальника.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на порушення відповідачем умов вказаного договору щодо повернення основної суми кредиту. Позивач вважає, що діями відповідача порушені законні права банку на повернення кредиту, відповідно до умов кредитного договору, які підлягають захисту в суді згідно статті 16 Цивільного кодексу України.

Так, відповідач зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені кредитним договором.

Вказані обов`язки закріплено, зокрема, у пунктах 1.1, 2.1, 6.1, 6.2, 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 кредитного договору. Відповідно до термінів "Період користування кредитом" (в редакції додаткової угоди №22 від 29.03.2017), період користування кредитом - проміжок часу, який складає:

- для першого періоду - з дати укладення цього договору по 21.01.2014;

- для другого періоду - з дати 22.01.2014 по 28.02.2015;

- для третього періоду - з дати укладення Додаткової угоди № 16 від 27.02.2015 по 31.07.2016;

- для четвертого періоду - з дати укладення Додаткової угоди № 17 від 28.09.2015 по 15.02.2016;

- для п`ятого періоду - з дати укладення додаткової угоди № 19 від 01.03.2016 по 01.09.2016;

- для шостого періоду - з дати укладення додаткової угоди № 20 від 13.09.2016 по 01.03.2017;

- для сьомого періоду - з дати укладення Додаткової угоди № 22 від 29.03.2017 по 01.01.2018;

- для восьмого та дев`ятого періодів користування кредитом - не більше 362 календарних днів.

Датою початку першого періоду користування кредитом є дата укладення цього договору, а датою початку кожного наступного періоду користування кредитом є перший календарний день, наступний за датою закінчення попереднього періоду користування кредитом. Датою закінчення кожного періоду користування кредитом є останній календарний день періоду користування кредитом.

Згідно пункту 6.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 22 від 29.03.2017), позичальник зобов`язаний повернути кредит та виконати боргові зобов`язання за кредитом в повному обсязі в день закінчення кожного відповідного періоду користування кредитом. Строк користування кредитом може бути подовжено, при цьому загальна кількість періодів користування кредитом не може перевищувати 9 (дев`ять) періодів користування кредитом. У випадку подовження строку користування кредитом на 9-й період користування кредитом, датою повернення кредиту є 01.09.2019.

Згідно пункту 6.1.1. кредитного договору щомісячно починаючи з дати укладення додаткової угоди № 22 по 31.12.2017 включно позичальник зобов`язаний повертати кредит у сумі не менше 75 000,00 грн.

Відповідно до пункту 6.1.2 кредитного договору, в редакції додаткової угоди №22 від 29.03.2017, протягом строку дії кожного поточного періоду користування кредитом, банк розглядає питання щодо продовження кредитування на наступний період користування кредитом на діючих умовах цього договору. При прийнятті рішення про подовження кредитування на діючих умовах банк направляє відповідне письмове повідомлення не менше ніж за 45 (сорок п`ять) календарних днів до дати закінчення дії відповідного періоду користування кредитом позичальнику та поручителям/майновим поручителям.

Сторони дійшли згоди, що отримання такого повідомлення є достатньою підставою для продовження кредитування та не потребує укладення будь-яких додаткових угод до цього договору.

Пунктом 6.2 статті 6 кредитного договору (в редакції додаткової угоди №17 від 28.09.2015, якою кредитний договір викладений у новій редакції) передбачено, якщо станом на дату закінчення кредитування буде мати місце будь-яка несплачена Позичальником заборгованість за цим договором, в тому числі, але не виключно, плата за кредит, штрафні санкції за порушення строків повернення кредиту та сплати плати за кредит тощо, незважаючи на інші положення цього договору, така заборгованість повинна бути сплачена позичальником банку одночасно з поверненням основної суми кредиту, в строк, передбачений п. 6.1 цього договору.

У зв`язку з невиконанням умов по поверненню платежів по кредиту, починаючи з 28.04.2017 (тобто у сьомий період користування кредитом), банком відповідне письмове повідомлення щодо подовження кредитування на наступний період, не направлялося, у зв`язку з чим, строком повернення всієї суми кредиту визначається 31.12.2017 (включно) - дата закінчення відповідного періоду користування кредитом.

Згідно позовної заяви загальна прострочена заборгованість за сумою кредиту за кредитним договором №10.12, станом на 08.08.2021 складає 15612010,71 грн.

Користуючись правами, наданими позивачу чинним законодавством, Банк звернувся до господарського суду Харківської області з вимогами щодо часткового стягнення заборгованості за основною сумою кредиту з відповідача, а саме: у розмірі 1200000,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Згідно ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частиною 1 ст. 5 ГПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У відповідності до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Статтею 193 ГК України та статтею 526 ЦК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормами ч. 2 ст. 345 ГК України визначено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 1 ст. 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за спірним договором щодо надання кредиту, виконав у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Проте, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №10.12 від 05.06.2012 щодо повного та своєчасного повернення отриманих кредитних коштів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 15162010,71 грн.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У процесі розгляду справи, відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне виконання ним свого обов`язку щодо повернення кредитних коштів та/або спростовували б суму заявленого боргу.

Беручи до уваги встановлений судом факт видачі кредиту та наявність обов`язку відповідача щодо виконання грошового зобов`язання за спірним договором та не виконання цього обов`язку, вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором №10.12 від 05.06.2012 у розмірі 1200000,00 грн. є правомірними, доведеними належним чином та відповідачем не спростовані.

У позовній заяві позивачем було заявлене клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності. Заявлене клопотання позивач обґрунтовує наступним.

26.11.2020 АТ ПУМБ звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства Науково-виробничий центр Трансмаш, який відповідно до оприлюднених відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 08.10.2018 перебував в стані припинення в результаті реорганізації (тип реорганізації - перетворення), про часткове стягнення заборгованості за кредитним договором № 10.12 від 05.06.2012, в сумі 500000,00 грн. Частина кредитної заборгованості, що заявлена до стягнення у даному спорі (500 000,00 грн.), міститься у сумі заборгованості, яка складає 15 612 010,71 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.02.2021 у справі №922/3845/20, в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 26.02.2021 позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, яка була розглянута судом по суті 20.04.2021. В задоволенні скарги банку відмовлено. 25.05.2021 позивачем до Верховного Суду (Касаційного господарського суду) було подано касаційну скаргу на рішення судів попередніх інстанцій. Ухвалою Верховного Суду від 25.06.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі №922/3845/20 з причини подання касаційної скарги на судові рішення у справі, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і яка визнана судом малозначною, та відсутність підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 статті 287 ГПК України. Ухвала Верховного Суду від 26.06.2021 у справі №922/3845/21 отримана АТ ПУМБ 07.07.2021, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на першій сторінки ухвали.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.08.2021 позивачу стало відомо, що 10.03.2021 відповідачем до реєстру внесений запис про припинення юридичної особи ПрАТ НВЦ Трансмаш (), а 11.03.2021 внесений запис про реєстрацію правонаступника юридичної особи ПрАТ НВЦ Трансмаш - Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Трансмаш" (). Тобто, реєстрація нової юридичної особи - правонаступника ПрАТ НВЦ Трансмаш була здійснена під час перебування справи №922/3845/20 на розгляді у суді апеляційної інстанції. Отже, за час знаходження справи №922/3845/20 в судових органах, сплинув трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Позивач просить суд звернути увагу, що на момент подачі банком позовної заяви до ПрАТ НВЦ Трансмаш, відповідач знаходився в процедурі припинення більше двох років. Протягом цього часу боржником не було здійснено будь-яких дій, спрямованих на погашення кредитної заборгованості. Це призвело до порушення прав АТ ПУМБ, яке протягом значного періоду часу не могло звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно юридичної особи, що припиняється, з метою уникнення останньою відповідальності за кредитними зобов`язаннями.

Відповідно до ч.1 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент. Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності. Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16.06.2020 у справі №910/5953/17. З огляду на висновок Верховного Суду, боржником за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №10.12. від 05.06.2012, з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеного між ПАТ ПУМБ та ПрАТ НВЦ Трансмаш є Товариство з обмеженою відповідальністю НВК Трансмаш, яке зареєстровано 11.03.2021 (номер запису № 000088054).

Позивач вказує на те, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19 зроблений наступний правовий висновок: Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним, та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Даний висновок підтримала Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, в якій зазначено: позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (пункти 5.43, 5.44) та у справі №911/3677/17 (пункти 6.43, 6.44).

З огляду на викладене, позивач вказує на те, що причини пропуску позовної давності банком є поважними, оскільки пов`язані із затягуванням відповідачем процедури припинення юридичної особи шляхом реорганізації (через перетворення), відсутністю зареєстрованої нової юридичної особи - правонаступника, а також, здійснення реєстрації останнього під час знаходження позову до юридичної особи, що припинилася, у суді.

Враховуючи, що судом встановлена обґрунтованість та доведеність позовних вимог, які покладені в основу підстав позову, враховуючи заявлення відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суду необхідно, з урахуванням норм матеріального права, беручи до уваги конкретні обставини по даній справі, встановити наявність чи відсутність застосування до спірних правовідносин положень про позовну давність.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини 1, 2 ст. 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 ЦК України "Припинення зобов`язання" не передбачають.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

ЦК України не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Висновок про поважність причин пропуску строку позовної давності можна зробити лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У даному випадку, відповідач, підписавши кредитний договір №10.12 від 05.06.2012 та отримавши кредитні кошти, взяв на себе зобов`язання виконати умови договору в частині повного та своєчасного повернення отриманих кредитних коштів. Посилання на пропуск позовної давності суперечить його попередній поведінці. Позивач мав правомірні очікування від контрагента на належне виконання його зобов`язань за спірним кредитним договором, покладаючись на його розсудливість щодо добровільного виконання зобов`язання.

Перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, надає право стороні сподіватися на результат розгляду справи, який відновить порушене право.

Враховуючи зазначене, суд, як суд права, а не факту, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, надавши оцінку всім зібраним у справі доказам, з урахуванням вимог чинного законодавства та усталеної судової практики, з точки зору наявності або відсутності підстав, пов`язаних з поважністю причин для поновлення строку позовної давності для звернення до суду позивача за захистом порушеного права та при вирішенні вказаного питання всебічно, повно та об`єктивно дослідити матеріали справи в їх сукупності, давши юридичну оцінку обставинам справи, наявним у справі доказам і доводам учасників справи щодо наявності підстав для поновлення строку позовної давності та захисту порушеного права, дійшов висновку про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності та поновлення цього строку в межах розгляду позовних вимог у даній справі.

Враховуючи, що позивачу строк позовної давності поновлений через встановлення поважності причин його пропущення, суд рахує, що заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог не підлягає задоволенню.

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 612, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Трансмаш" (61045, м. Харків, пров. Отакара Яроша, 18, оф. 107, ) на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, ) - заборгованість за основною сумою кредиту, згідно кредитного договору №10.12 від 05.06.2012 з урахуванням усіх змін і доповнень до нього, в сумі 1200000,00 грн. та 18000,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, ).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Нацково-виробнича компанія "Трансмаш" (61045, м. Харків, пров. Отакара Яроша, 18, оф. 107, ).

Повне рішення підписано 21 жовтня 2021 року.

Суддя О.В. Погорелова