ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 911/2731/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Уркевич В. Ю.- головуючий, Мачульський Г. М., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання Брінцової А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телко Україна»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 (головуючий суддя Євсіков О. О., судді Попікова О. В., Корсак В. А.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Телко Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бровари-Пластмас»

про стягнення 9 239 073,15 грн,

за участю представників:

позивача - Герасимика Б. В. (адвокат), Ілюка А. І. (адвокат), Крижановського І. В. (адвокат),

відповідача - Салазського О. С. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Телко Україна» (далі - ТОВ «Телко Україна») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бровари-Пластмас» (далі - ТОВ «Бровари-Пластмас») про стягнення 9 239 073,15 грн, а саме: 7 612 472,25 грн - основного боргу; 654 834,14 грн - відсотків за користування товарним кредитом; 761 247,22 грн - штрафу; 127 687,47 грн - 3 % річних та 82 832,07 грн - втрат від інфляції (з урахуванням заяви про усунення недоліків).

2. На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки від 08.01.2013 № 13-07/0114 в частині здійснення оплати за поставлений товар, сплати відсотків за користування товарним кредитом в установлений договором строк.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

3. Суди попередніх інстанцій установили, що 08.01.2013 між ТОВ «Телко Україна» (продавець) та ТОВ «Бровари-Пластмас» (покупець) укладено договір поставки № 13-07/0114 (далі - договір поставки).

4. Відповідно до пункту 1.1 договору поставки продавець зобов`язався поставити відповідно до рахунків-фактури, що є невід`ємною частиною цього договору, та товаросупроводжуючих документів продукти нафтохімічної промисловості (далі - товар) якість, кількість, строки поставки, умови оплати й ціна яких визначена цим договором.

5. Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору поставки покупець зобов`язаний прийняти товар у кількості й строки, визначені в рахунках-фактурах, що виписуються відповідно до цього договору і є його невід`ємними частинами, а також оплатити товар відповідно до умов даного договору.

6. Відповідно до пункту 4.3 договору поставки покупець зобов`язаний оформити та передати продавцю оригінал доручення на товар та оригінал видаткової накладної з підписом покупця протягом 7 календарних днів з дати оформлення видаткової накладної на товар.

7. Ціна кожної партії товару визначається у відповідних рахунках-фактурах (пункт 5.1 договору поставки).

8. Пунктом 5.2 договору поставки сторонами визначена загальна орієнтовна сума договору - 10 000 000,00 грн з урахуванням ПДВ.

9. Додатковою угодою до договору поставки від 01.07.2014 № 1/1 сторонами змінено пункт 5.2 договору поставки та погоджено, що остаточна сума договору складає загальну суму товару, вказану у накладних, на підставі яких здійснюється поставка товару окремими партіями, та визначається, виходячи із встановлених цін на товар.

10. Відповідно до пункту 6.2 договору поставки розрахунки за товар покупець проводить шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця відповідно до виставлених рахунків-фактур з урахуванням коефіцієнта курсової різниці.

11. Пунктом 6.3 договору поставки сторони визначили такі умови оплати: протягом 30 календарних днів з дати оформлення видаткової накладної за партію товару, що відвантажується на адресу покупця, на суму, що не перевищує 3 000 000,00 грн з урахуванням ПДВ.

12. Згідно з пунктом 7.1 договору поставки товар вважається поставленим продавцем і прийнятим покупцем в момент фактичної передачі його покупцю і підписання покупцем відповідних товаротранспортних документів.

13. Відповідно до пункту 8.2 договору поставки за несвоєчасну оплату за товар протягом терміну, від визначеної умовами цього договору дати оплати, вказаної у відповідній накладній, покупець сплачує продавцеві неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості товару за кожний день прострочення, що нараховується на неоплачену вартість товару.

14. Додатковими угодами до договору поставки від 01.07.2014 № 1 та від 01.12.2014 № 2 сторони змінили вказаний пункт договору та визначили, що при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного пунктом 6.3 договору поставки, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстроченні оплати за цим договором покупцю нараховуються проценти за право користування товарним кредитом у розмірі: 18% річних (відповідно до додаткової угоди № 1); 25% річних (відповідно до додаткової угоди № 2) від несплаченої суми за кожний день прострочення; проценти за користування товарним кредитом мають бути сплачені за окремо виставленими рахунками.

15. Відповідно до пункту 11.1 договору поставки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

16. Додатковою угодою до договору поставки від 07.12.2015 № 3 сторони змінили пункт 11.3 цього договору шляхом викладення його у новій редакції, відповідно до якої у разі, якщо жодна зі сторін за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього договору письмово не заявить про намір його розірвати, термін дії договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік, без обмеження кількості разів такої пролонгації.

17. Як встановив суд першої інстанції, позивачем в період з 31.07.2019 по 04.08.2020 поставлено відповідачу товар згідно з видатковими накладними, які підписані з використанням електронних цифрових підписів сторін, на оплату якого позивачем виставлені рахунки-фактури, копії яких долучено до матеріалів справи (т. 1, а. с. 36- 185).

18. Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивачем виставлені рахунки-фактури для сплати процентів за користування товарним кредитом (т. 1, а. с. 186, 189, 192, 195), а також сторонами підписано з використанням електронних цифрових підписів представників сторін акти надання послуг, в яких фактично узгоджено розмір процентів за користування товарним кредитом, а саме від: 30.04.2020, 31.05.2020, 30.06.2020 (т. 1, а. с. 187, 188, 190, 191, 193, 194). При цьому акт наданих послуг від 31.07.2020 (т. 1, а. с. 196) підписаний лише керівником позивача, відповідачем такий акт не підписано.

19. 22.07.2020 позивач направив відповідачу претензію від 16.07.2020 (т. 1, а. с. 199- 202), що підтверджується описом вкладення до цінного листа № 278, накладною та чеком (т. 1, а. с. 197, 198), відповідно до якої позивач просив відповідача сплатити борг за товар за договором поставки у розмірі 9 084 761,45 грн.

20. Суд першої інстанції вказав, що згідно з даними відстеження пересилання поштових відправлень Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта»), це відправлення відповідачу не вручено та повернуто за зворотною адресою 13.08.2020.

21. Суд першої інстанції також зазначив, що відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару, що підтверджується довідками Акціонерного товариства «ОТП Банк» від 02.08.2020 № 70-1-1/2765 (т. 1, а. с. 230- 235), довідкою Акціонерного товариства «Укрсіббанк» від 02.09.2020 № 58-2-01/116224 (т. 1, а. с. 236- 241).

22. Судом також встановлено, що відповідач неодноразово змінював призначення платежу за платіжним дорученням, на підтвердження чого надані відповідні листи відповідача, підписані директором товариства (т. 3, а. с. 227- 236), та одноосібно головним бухгалтером відповідача (т. 3, а. с. 237, 238).

23. Крім того, на підтвердження оплати за товар у відповідному розмірі у період з 31.07.2019 по 31.07.2020 відповідачем надано докази про перерахування на рахунок позивача 7 740 881,50 грн - виписки з рахунків відповідача, відкритих в Акціонерному товаристві «Міжнародний інвестиційний банк» (т. 2, а. с. 97- 165), Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» (т. 2, а. с. 166- 178).

24. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що у відповідача наявна заборгованість за товар, поставлений за умовами договору поставки у розмірі 7 612 472,25 грн.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

25. Господарський суд Київської області рішенням від 27.01.2021 позов задовольнив частково. Стягнув з ТОВ «Бровари-Пластмас» на користь ТОВ «Телко Україна» 7 606 482,45 грн основного боргу, 654 834,14 грн відсотків за користування товарним кредитом, 26 206,87 грн - 3 % річних, а також 124 312,85 грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

26. У частині вимог про стягнення 5 989,80 грн основного боргу, 101 480,60 грн 3 % річних, 82 832,07 грн втрат від інфляції та 761 247,22 грн штрафу суд у задоволенні позову відмовив.

27. Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявними у справі належними письмовими доказами доведено прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару, а тому з відповідача підлягають стягненню сума основного боргу, відсотки за користування товарним кредитом, інфляційні втрати та 3 % річних у визначеному судом розмірі. Відмовляючи в позові в частині стягнення штрафу, суд послався на некоректність формулювання пункту 8.4 договору поставки, що унеможливлює фактичне застосування закріпленого в ньому положення.

28. Північний апеляційний господарський суд постановою від 14.06.2021 рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2021 у справі № 911/2731/20 скасував в частині задоволення позову про стягнення з ТОВ «Бровари-Пластмас» на користь ТОВ «Телко Україна» 7 606 482,45 грн основного боргу, 654 834,14 грн відсотків за користування товарним кредитом, 26 206,87грн 3 % річних та 124 312,85 грн судового збору. Прийняв в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2021 у справі № 911/2731/20 залишив без змін.

29. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні інші первинні документи, які підтверджували б наявність інших зобов`язань (крім 51 видаткової накладної на загальну суму 7 612 472,25 грн за період з 31.07.2019 по 04.08.2020).

30. Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України існування інших зобов`язань, в рахунок яких відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України позивач зарахував сплачені відповідачем кошти.

31. Колегія суддів зазначила, що в матеріалах справи наявні первинні документи на загальну суму 7 612 472,25 грн, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що підтверджують поставку товару в період з 31.07.2019 по 04.08.2020, а також належні докази про сплату відповідачем 7 740 881,50 грн в цей же проміжок часу.

32. За відсутності інших первинних документів апеляційний суд дійшов висновку, що матеріалами справи не доведено факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати товару за переліченими в позовній заяві накладними та у зазначений період.

Короткий зміст наведених у касаційних скаргах вимог

33. У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Телко Україна», в якій скаржник просив скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 та залишити в силі рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2021.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги та заперечень на неї

34. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

35. На обґрунтування підстав касаційного оскарження ТОВ «Телко Україна» посилається на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, статтю 534 Цивільного кодексу України, порушено норми процесуального права, зокрема статті 73, 86, 210 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18.

36. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

37. У судовому засіданні представники позивача підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.

38. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення касаційної скарги з викладенням відповідних доводів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

39. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

40. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та зазначає таке.

41. Предметом спору у цій справі є наявність у відповідача невиконаного зобов`язання з оплати вартості поставленого товару за договором поставки, зі сплати процентів за користування товарним кредитом, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством, за порушення взятих на себе зобов`язань.

42. Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості.

43. Положеннями статей 11, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

44. За приписами статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

45. Приписами частини першої статті 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

46. Відповідно до частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

47. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

48. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

49. Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

50. Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

51. Суд першої інстанції зазначив, що з 01.07.2014 сторони за взаємною згодою змінили порядок оплати у випадку неоплати товару протягом 30 днів з дня оформлення видаткової накладної - відстрочивши платіж на умовах товарного кредиту із сплатою процентів, у розмірі, встановленому додатковою угодою № 1, а з 01.12.2014 - у розмірі, встановленому додатковою угодою № 2.

52. При цьому строк, на який надано відстрочку платежу на умовах товарного кредиту, сторонами фактично не визначено. У той же час, оскільки позивачем направлено претензію з вимогою щодо оплати товару (т. 2, а. с. 197- 202) за адресою відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак, яка ним не отримана, суд вважає таким, що закінчився строк відстрочення оплати та має місце порушення зобов`язання з оплати товару після спливу 7 днів з дня повернення відповідного поштового відправлення за зворотною адресою позивачу, що, як вбачається з даних АТ «Укрпошта», мало місце 13.08.2020.

53. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач стверджував про наявність боргу за поставлений товар, що заперечував відповідач, вказуючи, що з 31.07.2019 по 04.08.2020 ним здійснено оплату товару з призначенням платежу згідно з договором поставки на суму більше ніж позивачем передано в цей період часу товару.

54. Як вбачається з актів звірки взаєморозрахунків за період з 28.01.2016 по 01.04.2020 (т. 3, а. с. 8- 66), які підписані від імені сторін, у тому числі останні від імені відповідача - керівником, який діє від імені товариства без довіреності (т. 3, а. с. 65, 66), шляхом накладання електронного цифрового підпису, станом на 01.04.2020 у відповідача перед позивачем існувала загальна заборгованість у розмірі 9 127 609,13 грн.

55. Разом з цим суд першої інстанції правильно зазначив, що відображена в акті звірки взаєморозрахунків заборгованість станом на 01.04.2020 виникла не лише у зв`язку з неоплатою товару, поставленого за договором поставки від 08.01.2013 № 13-07/0114 та процентів за користування товарним кредитом, а також, як вбачається з такого акта, стосується боргу і за договором від 03.04.2012 № 761-18/0313/1 (згідно з цим актом - 3 577,80 грн). Проте вимоги у цій справі за договором від 03.04.2012 № 761-18/0313/1 не заявлялись.

56. Під час розгляду справи відповідач посилався на неможливість прийняття до уваги відповідних актів звірки взаєморозрахунків, оскільки такі документи не є, на його думку, належними та допустимими доказами щодо існування боргу.

57. У силу частини першої, другої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування, а предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

58. Згідно із частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

59. Суд першої інстанції встановив, що позивачем в період з 31.07.2019 по 04.08.2020 поставлено відповідачу товар згідно з видатковими накладними, які підписані шляхом накладення електронних цифрових підписів сторін, на оплату якого позивачем виставлені рахунки-фактури.

60. Як зазначив суд першої інстанції, позивач під час розгляду справи пояснив, що кошти, які надходили від відповідача, в першу чергу спрямовувались на погашення процентів за користування товарним кредитом, потім - в рахунок оплати боргу за поставлений товар.

61. Разом з цим пунктом 6.5 договору поставки сторонами визначено, що при перерахуванні коштів покупець зобов`язується вказувати в платіжних дорученнях номер договору, за яким здійснюється оплата за товар; у разі, якщо при оплаті товару продавець не має змоги ідентифікувати рахунок-фактуру, згідно з якою здійснюється оплата, продавець може здійснювати зарахування коштів, що надійшли, в рахунок раніше виписаних рахунків-фактур на свій розсуд.

62. Верховний Суд зазначає, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно з яким здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

63. Наведений вище алгоритм розподілу коштів урегульований в статті 534 Цивільного кодексу України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості:

- у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо);

- у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону;

- і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу.

64. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

65. Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що коли платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу, застосовуватися не може.

66. Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту «призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

67. Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в України в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.

68. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі.

69. Суд першої інстанції частково не погодився з посиланням позивача на факт існування боргу відповідача за поставлений товар за відповідним договором у сумі 7 612 472,25 грн, оскільки частина сплачених відповідачем коштів в рахунок оплати такого товару безпідставно зарахована позивачем в рахунок оплати послуг із зберігання відповідно до листів щодо зміни призначення платежів, які підписані від імені відповідача особою, повноваження якої діяти від імені відповідача не підтверджені.

70. Суд першої інстанції зазначив, що 30.04.2020 відповідачем згідно з платіжним доручення № 518 на суму 415 408,00 грн проведено оплату з призначенням платежу: «оплата за сировину зг. договору № 13-07/0114 від 08.01.2013, в т.ч. ПДВ». Позивачем така оплата, як вбачається з реєстру взаєморозрахунків позивача з відповідачем (т. 3, а. с. 68- 101), зарахована в оплату процентів за користування товарним кредитом у розмірі 410 584,00 грн за договором поставки, а залишок такої оплати у розмірі 4824,00 грн врахований в погашення боргу за іншим договором № 761-18/0313/1 від 03.04.2012 без згоди на це відповідача.

71. 13.05.2020 відповідачем платіжним дорученням № 593 на суму 271 906,00 грн перераховано позивачу кошти з призначенням платежу: «оплата за сировину зг. договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 в т.ч. ПДВ». Між тим така оплата, як вбачається з реєстру взаєморозрахунків позивача з відповідачем, врахована у розмірі 270 740,20 грн в рахунок погашення процентів за товарним кредитом за договором поставки, а залишок такої оплати у розмірі 1165,80 грн врахований в погашення вимог за договором № 761-18/0313/1 від 03.04.2012.

72. Наявність згоди на вищезазначені зарахування в рахунок оплати за іншим договором не підтверджуються й актами звірки. Так, останній акт, який підписано уповноваженою особою від імені відповідача, стосується розрахунків сторін станом на 01.04.2020 (т. 3, а. с. 65, 66), тобто до здійснених платежів.

73. Враховуючи викладене, кошти, які сплачені відповідачем в рахунок оплати за договором поставки, мали б бути зараховані позивачем саме в оплату за відповідним договором повністю.

74. Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач неодноразово змінював призначення платежу після здійснення оплати, на підтвердження чого позивач надав суду листи від 14.01.2019 № 6/2/б, від 15.01.2019 № 7/1/б, від 22.01.2019 № 8/1/б, від 25.01.2019 № 2/1/б, від 29.01.2019 № 12/2/б, від 26.02.2019 № 25/б, від 29.08.2019 № 127/б, від 25.09.2019 № 138/б, від 20.11.2019 № 170/б, від 23.12.2019 № 190/б (т. 3, а. с .227- 236) і сплачені за товар кошти на підставі таких листів позивачем зараховувались в рахунок оплати відсотків, а також за іншим договором зберігання.

75. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги зміну призначення платежів відповідно до листів від 05.05.2020 № 50/б та від 15.05.2020 № 56/б (т. 3, а. с. 237, 238), що підписані від імені відповідача лише головним бухгалтером відповідача, оскільки суду не надано доказів про наявність у такої особи повноважень діяти від імені відповідача.

76. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованими у розмірі 7 606 482,45 грн; у задоволенні позову в частині стягнення 5989,80 грн основного боргу суд відмовив.

77. Звідси Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зарахування сплачених відповідачем за договором поставки коштів, здійснене позивачем, не суперечить чинному законодавству, оскільки сторонами не визначено іншого у договорі поставки. Також вищевказані акти звірки розрахунків та листи щодо зміни призначення платежу свідчать про наявність і у відповідача згоди на проведення такого зарахування.

78. У постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, на яку посилався суд апеляційної інстанції, викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

79. Разом з цим акт звірки може вважатися доказом у справі для підтвердження певних обставин, зокрема, для підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

80. Підписання акта звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

81. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 910/14518/19.

82. Суд першої інстанції зазначив, що на підставі актів звірки взаєморозрахунків можна встановити обставини, які підтверджують заявлені вимоги, у сукупності з іншими доказами, у тому числі первинними документами, такі акти не є недопустими доказами, враховуючи, що чинним законодавством не встановлено, що відповідні обставини, які входять до предмета доказування, повинні бути підтверджені іншими доказами.

83. Отже, відповідні акти звірки взаєморозрахунків суд першої інстанції оцінив у сукупності з іншими зібраними у справі доказами. Звідси висновок суду апеляційної інстанції про те, що акти звірки взаєморозрахунків не є доказом існування спірної заборгованості, є помилковим.

84. Щодо вимоги про стягнення з відповідача 654 834,14 грн процентів за користування товарним кредитом, то колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає таке.

85. Суд першої інстанції зазначив, що розмір процентів за користування товарним кредитом сторонами узгоджувався шляхом підписання актів надання послуг, лише останній акт від 31.07.2020 не підписаний відповідачем, який заперечував можливість нарахування процентів та дійсність договору поставки.

86. Як уже зазначалося, додатковою угодою від 01.12.2014 № 2 до договору поставки погоджено, що сплата таких відсотків відбувається на підставі окремо виставленого рахунку, такий рахунок виставлявся відповідачу (т. 1, а. с. 195). Крім того, сплата таких коштів відбувається за фактом користування товарним кредитом, а не за умови підписання акта наданих послуг.

87. Суд першої інстанції вказав, що позивачем під час розгляду справи надавались розрахунки відсотків (т. 3, а. с. 102- 157), зокрема тих, що заявлені до стягнення у цій справі (т. 3, а. с. 154- 157).

88. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 654 834,14 грн процентів за користування товарним кредитом є обґрунтованою.

89. Натомість суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, дійшов передчасних висновків, що позивач не довів наявності основного боргу з оплати поставленого товару, тому відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог про стягнення з відповідача 654 834,14 грн відсотків за користування товарним кредитом.

90. Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 654 834,14 грн відсотків за користування товарним кредитом є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

91. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення 127 687,47 грн - 3 % річних та 82 832,07 грн втрат від інфляції, що нараховані за період з 31.08.2019 по 31.08.2020.

92. За приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

93. Суд першої інстанції зазначив, що сторони у договорі з урахуванням укладених до нього додаткових угод передбачили відстрочення сплати за товар з оплатою визначених договором процентів за користування товарним кредитом. Отже, до моменту звернення з вимогою про здійснення оплати, за умови невизначення строку відстрочки сторонами, не можна вважати таким, що прострочене, зобов`язання з оплати товару, оскільки відповідач правомірно користувався товарним кредитом, за який вже нараховані проценти в узгодженому сторонами розмірі. При цьому, враховуючи непогодження сторонами певного строку, на який відстрочено оплату товару із сплатою процентів за товарний кредит, зобов`язання з оплати товару, на суму боргу за яким здійснено відповідні нарахування, можна вважати простроченим лише після закінчення семиденного строку з дня повернення відділенням поштового зв`язку поштового відправлення, в якому відповідачу направлено претензію з вимогою про оплату.

94. Отже, вимоги про стягнення втрат від інфляції та процентів могли б бути нараховані позивачем лише з 21.08.2020 (через 7 днів після повернення поштового відправлення 13.08.2020, тобто з моменту пред`явлення вимоги). Проте втрати від інфляції нараховуються у середньому за місяць і відповідні нарахування неможливо здійснити за період з 21.08.2020 по 31.08.2020.

95. З урахуванням викладеного висновки суду першої інстанції про відмову в задоволені позову в частині стягнення 82 832,0 грн втрат від інфляції є обґрунтованими.

96. Вимоги в частині стягнення 3 % річних підлягають задоволенню в частині їх нарахування на існуючий борг у розмірі 7 606 482,45 грн лише з 21.08.2020 по заявлену відповідачем дату. Таким чином, вимога в частині стягнення 3 % річних підлягає задоволенню у розмірі 26 206,87 грн; у задоволенні позову в частині стягнення 101 480,60 грн 3% річних суд обґрунтовано відмовив.

97. Суд апеляційної інстанції також дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для стягнення з відповідача 26 206,87 грн 3 % річних, оскільки позивач не довів наявності основного боргу за договором поставки.

98. Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

99. Оскільки скаржник просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким у стягненні з відповідача штрафу у розмірі 761 247,22 грн суд відмовив, тому судом касаційної інстанції судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні штрафу не переглядаються.

100. За таких обставин, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Телко Україна» підлягає задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

101. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

102. Відповідно до статті 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

103. Зважаючи на викладене, касаційна скарга ТОВ «Телко Україна» підлягає задоволенню, постанова Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 - скасуванню із залишенням в силі рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2021.

Щодо судових витрат

104. За змістом частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

105. Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

106. Відповідно до положень частини четвертої статті 6 вказаного Закону якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

107. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (пункт 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

108. Відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 439 від 24.06.2021 ТОВ «Телко Україна» за подання касаційної скарги сплатило судовий збір у розмірі 277 172,22 грн. Водночас скаржник в касаційному порядку оскаржував рішення судів попередніх інстанцій лише в частині стягнення 8 287 523, 46 грн (7 606 482,45 грн основного боргу, 654 834,14 грн відсотків за користування товарним кредитом та 26 206,87 грн 3% річних). Тому сума судового збору, яка мала бути сплачена скаржником за подання касаційної скарги, становить 248 625,70 грн (200 % від 124 312,85 грн, - суми судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в частині оскаржуваних вимог).

109. У зв`язку із задоволенням касаційної скарги ТОВ «Телко Україна» зі скасуванням постанови суду апеляційної інстанції та залишенням у силі рішення суду першої інстанції з ТОВ «Бровари-Пластмас» на користь ТОВ «Телко Україна» підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, у розмірі 248 625,70 грн.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телко Україна» задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 у справі № 911/2731/20 скасувати.

3. Рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2021 у справі № 911/2731/20 залишити в силі.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бровари-Пластмас» (вул. Київська, 139, м. Бровари, Київська обл., 07401, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Телко Україна» (вул. Григорія Андрющенка, 4-Г, м. Київ, 01135, ) 248 625,70 грн (двісті сорок вісім тисяч шістсот двадцять п`ять гривень 70 коп.) судового збору за подання касаційної скарги.

5. Доручити видати наказ Господарському суду Київської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Судді: Г. М. Мачульський

С. К. Могил