ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"18" жовтня 2021 р. м. Київ Справа № 911/3069/19
Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., розглянувши матеріали справи за позовом
прo стягнення 261668,14 гривень
Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.04.2021 задоволено скаргу ТОВ «Спектр-Агро» на бездіяльність державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 62707182 під час примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10.07.2020 у справі № 911/3069/19.
Вказаною ухвалою визначено, що остання у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII є виконавчим документом. Стягувачем за ухвалою від 27.04.2021 у справі №911/3069/19 є товариство з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» (код 36348550), а боржником є Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код 34846021).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» 08.06.2021 та 07.09.2021 звернулось до Господарського суду Київської області із заявами про видачу наказу на виконання ухвали Господарського суду Київської області від 27.04.2021 у справі № 911/3069/19 та про роз`яснення порядку виконання ухвали суду від 27.04.2021 відповідно.
За результатом розгляду вказаних заяв, суд відмовив у їх задоволенні з огляду на необґрунтованість вказаних заяв.
Крім того така відмова органу Казначейства, мотивована, зокрема, тим, що стягувачем оригіналу виконавчого документа наказ суду у справі № 911/3069/19 надано не було, водночас приписами п. п. 2, 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 327 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, що ухвала суду про стягнення витрат на правничу допомогу є виконавчим документом.
При цьому, орган Казначейства зазначив, що положеннями Господарського процесуального кодексу України зазначено вичерпний перелік ухвал, які в розумінні ч. 3 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України є виконавчими документами, а саме: ухвала про забезпечення доказів (ч. 10 ст. 112 Господарського процесуального кодексу України); ухвала про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом (ч. 3 ст. 134 Господарського процесуального кодексу України); ухвала про стягнення штрафу (ч. 5 ст. 135 Господарського процесуального кодексу України); ухвала про забезпечення позову (ч. 1 ст. 144 Господарського процесуального кодексу України); ухвала про затвердження мирової угоди (ч. 2 ст. 193 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Приписами частин 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Варто зазначити, що наведені приписи були розглянуті Конституційним Судом України у рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012, в якому вказано, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Розглядаючи справу № 5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Згідно з приписами пункту 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Механізм виконання судових рішень про стягнення коштів з бюджетних установ визначається Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».
Відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок № 845).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження»;
Пунктом 3 Порядку № 845 передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Органи Казначейства, серед іншого, вживають заходів до виконання виконавчих документів (п. 4 Порядку № 845).
Відповідно до пункту 6 Порядку № 845 у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб, зокрема, оригінал виконавчого документа.
Суд зазначає, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал у господарських справах у випадках, передбачених законом.
Одночасно, частиною 3 статті 327 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Разом із тим, вимоги до виконавчого документа та строк пред`явлення його до виконання встановлені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.
Суд зазначає, що ухвала Господарського суду Київської області від 27.04.2021 у справі № 911/3069/19 містить усі необхідні реквізити, які відповідають ознакам виконавчого документа, серед іншого, у цій ухвалі зазначено: найменування стягувача та боржника, та їх місцезнаходження, зазначено ідентифікаційні коди цих осіб, заходи, які передбачають примусове виконання, дата набрання судовим рішенням законної сили та строк пред`явлення рішення до виконання.
До того ж, в ухвалі зазначено, що така згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII вона є виконавчим документом.
Таким чином, вказаний судовий акт у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» повністю відповідає вимогам, які ставляться до оформлення виконавчого документа.
Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони, яка поважає верховенство права, дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справах "Горнсбі проти Греції", "Бурдов проти Росії", "Ясіун`єне проти Литви", "Руйану проти Румунії", "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Шмалько проти України").
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Агрокомплекс проти України" міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.
Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України").
Тобто, практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення.
Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
У справі "Фуклев проти України" Європейським судом з прав людини вказано, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Антонюк проти України").
Відповідно до п. 4.2 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ромашов проти України" та п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Особа, яка домоглася визнання держави винуватою за рішенням суду, не повинна розпочинати окремі процедури правозастосування по закінченню провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Burdov v. Russia №2" ("Бурдов проти Росії").
Не можна очікувати, що особа, яка одержала остаточне рішення суду проти держави, буде вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Metaxas v. Greece" та "Lizanets v. Ukraine", "Ivanov v. Ukraine").
Забезпечити виконання рішення проти держави є зобов`язанням державних органів влади (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Yavorivskaya v. Russia" ("Яворівська проти Росії"), від дати, коли рішення стає обов`язковим і обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Burdov v. Russia № 2" ("Бурдов проти Росії").
Невиконання державою винесеного на користь підприємства-заявника рішення становить порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Силенок і Техносервіс-плюс проти України").
Аналіз наведеного у своїй сукупності свідчить, що основною ідеєю права на судовий захист (права на суд) є не лише прийняття судом рішення про захист прав та інтересів особи, а й виконання зазначеного судового рішення, яке в країні, що поважає верховенство права, не може залишатися невиконаним та є складовою частиною судового розгляду. При цьому на державу в особі її органів влади, покладається забезпечення реалізації зазначеного права.
На переконання суду, позиція Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, в особі начальника Надії Полковніченко, не відповідає приписам чинного законодавства, ґрунтується на довільному тлумаченні положень чинного законодавства, які прямо вказують, що ухвала суду оформлена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» в окремих випадках є виконавчим документом та є прямою перешкодою у ефективному виконанні судового рішення прийнятого на користь ТОВ «Спектр-Агро».
Суд повторно відзначає, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав та свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання рішення суду є невід`ємною складовою права на судових захист, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення суперечить гарантіям держави.
Проте, зухвале ставлення службових осіб Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві до покладених на них обов`язків, що проявилися в ігноруванні приписів чинного законодавства та довільному трактуванні положень, зокрема, Господарського процесуального кодексу України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, потягло за собою необґрунтовану відмову у прийнятті до виконання ухвали Господарського суду Київської області від 27.04.2021 у справі № 911/3069/19, яка набрала законної сили та підлягає обов`язковому виконанню всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами на всій території України безсумнівно є порушенням ст. 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 1 ст. 18 Господарського процесуального кодексу України та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Разом з тим, порядком № 845 встановлено випадки коли виконавчий документ підлягає поверненю стягувачеві, а саме: орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли: 1) виконавчий документ: не підлягає виконанню органом Казначейства; подано особою, що не має відповідних повноважень; пред`явлено до виконання з пропущенням установленого строку; не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження»; 2) судове рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку; 3) боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов`язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом; 5) стягувач узгодив відсутність зазначеної у виконавчому документі суми залишку невідшкодованого податку на додану вартість; 6) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 7) суми коштів, зазначені у виконавчому документі, перераховані боржником стягувачу; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) протягом місяця з дня звернення до стягувача для отримання додаткових відомостей для виконання рішення про стягнення коштів ним не надано таких відомостей органу Казначейства; 10) рішення про стягнення коштів з одержувача бюджетних коштів не відповідає заходам, передбаченим бюджетною програмою; 11) наявні інші передбачені законом випадки (пункт 9 Порядку).
Орган Казначейства повертає виконавчий документ до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, у разі: 1) поновлення судом строку подання апеляційної скарги або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню); 2) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання в установленому порядку виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 3) припинення боржника шляхом ліквідації без правонаступництва, крім випадків, коли боржником є особа, визначена частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а стягувач не відноситься до осіб, визначених у частині другій цієї статті; 4) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 5) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини (пункт 9-1 Порядку).
Орган Казначейства повертає документи та відомості, зазначені у пункті 7 цього Порядку, органу державної виконавчої служби у разі, коли: 1) рішення про стягнення коштів не підлягає виконанню Казначейством; 2) документи та відомості подано особою, що не має відповідних повноважень, або не у повному обсязі (пункт 9-2 Порядку).
У разі повернення виконавчого документа орган Казначейства робить відмітку на такому документі про його повернення із зазначенням підстави та дати повернення, яка засвідчується підписом відповідальної особи, скріпленим гербовою печаткою (пункт 9-3 Порядку).
Згідно з частиною 1 статті 246 Господарського процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до частини 6 статті 246 Господарського процесуального кодексу України окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання (частина 7 статті 246 Господарського процесуального кодексу України).
Зважаючи на викладене вище, суд вважає за необхідне у відповідності із приписами статті 246 Господарського процесуального кодексу України постановити окрему ухвалу та направити її Державній казначейській службі України для вжиття невідкладних заходів з виконання судового рішення (ухвали Господарського суду Київської області від 27.04.2021 у справі № 911/3069/19) та усунення виявленого порушення законодаства.
На підставі викладеного вище та керуючись статями 234, 235, 246, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд
2. Про вжитті заходи, щодо обставин, з яких постановлено дану окрему ухвалу, повідомити Господарський суд Київської області у десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали.
Ухвала складена та підписана 18.10.2021, набирає законної сили з моменту її підписання суддею, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з моменту її складення у відповідності до ст. ст. 255, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Р.М. Колесник